Ján Marton

Klamár

Ukážka z elektronickej knihy

T I R Á Ž

Podrobnosti

 Jazyk: slovenský jazyk

 Rok vydania: 2016

 Strany: 129

Text: Ján Marton

Zodpovedná redaktorka: Andrea Hoštáková

Jazyková korektúra: Andrea Hoštáková

Obálka: Marián Mereš

Kontakt na autora: martonoslav@gmail.com

Facebook: Ján Marton (Autor)

ISBN: 978-80-972270-6-7

1. kapitola

Prímerie

Jaro Vitkovský sa narodil v zime 1974 otcovi Jarovi a matke Dorote Vitkovskej, za slobodna Dúbravovej. Čas plietol uzly a miešal karty tak, akoby to netušil ani sám Boh. Dedko Vitkovský, otec starého Vitkovského, bol kartár. Hral mariáš a vždy hovoril malému Jarovi, že osemdesiat percent je mozog a len tých dvadsať karty. Jaro, hoc bol veľmi malý, pochopil to veľmi rýchlo. Na jeho mozgovú kôru sa na ten vek lepili také triky, ako ani tridsaťročným.

Jaro mal osem a do školy si raz riaditeľka zavolala Dorotu, jeho mamu, aby preskočil jednu triedu. Vraj je, ako sa povie – génius. – Nie, – povedala Dorota so slzami v očiach a vybehla z riaditeľne. Riaditeľka si potom iba zapálila cigaretu a nechápavo vyfukovala obláčiky dymu v zborovni, kde mohla fajčiť iba ona.

S dedom a otcom potom raz sedeli spolu v šenku a všetci krútili hlavami. Nielen jeho otec, ale dokonca aj starý vlk Vilo. Nikto mu nepovedal inak, iba Vlk. Bol to starý mariášista. Všetci pozerali ako podťatí, len starý Vitkovský núkal borovičku celému šenku.

– To je môj vnuk, – kričal. – Áno, to je môj vnuk, však synu? – buchol do ramena opitého syna, ktorý nevedel, či je utorok alebo nedeľa. Tobôž čí je malý Jaro.

Po dedine pred rokmi chodili chýry, že Dorota mala pomer. Ale ľudia nahovoria, mával rukami dav. Nikto nevedel, ako sa to potom s tým pomerom skončilo. Malý Jaro nevedel, prečo sedí v zadymenej miestnosti plnej hulákajúcich chlapov, čo im z úst smrdí dačo také príšerne smradľavé. Všetko sa dialo z akejsi nostalgie k minulému. Otec deda Vitkovského, teda pradedko malého Jara, bol génius v šírom okolí, čo sa mariáša týka. Malý Jaro to stále nechápal, ale jeho dedo bol na to zaťažený.

– Po kom je, po kom je? – kričal na celý šenk.

Keď sa s dedom vracal z krčmy, pridržiaval ho. Veď to bol jeho dedo. Mlčal. Nikdy sa na nič nepýtal a nechápal, prečo, keď dedo vyhral toľko v kartách, musí ho vliecť domov. Malý Jaro býval s otcom Jarom a mamou Dorotou u deda v skromnom príbytku, v dedine neďaleko od Bratislavy. Otec býval už o takom čase, keď sa vracali z mariáša, riadne pod parou. Robil v neďalekej zlievarni a tam sa chlapi po šichte vždy stretávali v šmykni, aby zabili všetky zlé spomienky na celý deň. Matka Dorota ho vždy vyhrešila.

– To neviete prísť skôr? – kričala.

Neraz dala malému Jarovi aj po ústach, svokrovi sa neodvážila, veď to sa nerobí. Opitého deda domov vláčil asi tak päťkrát do týždňa.

Babka Anna zomrela na porážku. Je to už dvanásť rokov. V malom domčeku, ktorý si stále pýtal viac a viac na energie, tak žili štyria.

Nebo plynulo, svet plynul a malý Jaro bol zo dňa na deň starší. Stal sa z neho vyhlásený hráč mariáša. A to mal len osem rokov. Hovorievali mu génius. Raz, keď tak prišiel s triezvym dedom z krčmy a bakšišu z výhry mali na rozdávanie, otec ho zmlátil ani žito. Dorota si len zakrývala oči, keď ho mlátil tým svojím hrubým opaskom.

– Prečo? – nedokázal ani len zo seba dostať malý Jaro.

Nikto sa nikdy nikoho nepýtal. Nikto pri nedeľnom obede nedokázal zo seba dostať vetu, čo sa vlastne deje. Malý Jaro hovorí stále menej, stredný Jaro pije viac a dedo Jaro len vykrikuje, že „nebyť mňa, skapali by ste hladom“. Nikto nevedel, kam. A najmú kadiaľ.

Každú nedeľu pri hrobe, keď babke pálili sviečky, bol jediný triezvy stredný Jaro. Dedko myslel na mariáš viac ako na minulosť so svojou milovanou Annou. Hanička. Nikdy jej nepovedal inak. Vždy mu dovolila aj ten jeho mariáš, dokonca neraz dostala od svojho zákonitého manžela aj po hlave, ale milovala ho do smrti. Nikdy, nikdy mu nepovedala krivé slovo. Teda raz áno. Keď sa vymočil do umývadla a myslel si, že je ešte stále v šenku. Nezazlievala mu to. A ani on jej ráno. Bolo to len o myšlienkach.

Babka Anna odpočívala. Ktovie či v pokoji, keď sa zhora pozerala na tú hru, keď ešte nikto nevedel, aký grandiózny koniec vlastne bude mať.

Keď sa raz tak otec Jaro primotal do šenku, kde bol mariáš v plnom prúde a dedo vyhrával, vytiahol malého Jara za uši, za vlasy. Klial na neho a nadával. Bol opitý. Prinútil ho ísť za dedinu k hrobu svojej starej mamy a mal prisahať, že už nikdy viac nezoberie do rúk tie diablove karty a nebude pomáhať dedovi. Prisahal. Na mramore ležal, kým mu jeho otec tlačil na tvár topánku s betónovou špicou. Plakal a zrazu sa jeho plač premenil na smiech. V šere tmy zbadal všetky tie kríže, všetky tie pomníky a povedal si, že tým je už dobre. Tí už nemusia prisahať ani nič sľubovať.

Dedo vtedy prehral všetko.

– Boh aby to jebal, – vykríkol na celú krčmu a prišiel domov.

Pred dverami našiel iba malého Jara. Mlčal. Neplakal. A deda išiel trafiť šľak, keď v jeho očiach zbadal Annu. Zobral chlapca dnu. V kuchyni sedela uplakaná Dorota a jeho syn. Jaro spal oblečený v papučiach priamo pod krbom. Zvečerievalo sa, a tak všetci zaspali na miestach, kde mali. Nikto nechcel menej, ba dokonca ani viac.

Ráno, keď nedeľa nazrela do všetkých náručí, každý hľadal skrýš. Nedeľa sa prehupla do ničivej samoty, keď triezvosť opantala mozgy a cit ostal iba citom. Čistým citom. A tak vzal otec Jaro do rúk dlaň malého Jara a sľúbil mu lásku. Dokonca i lízanku mu dal. A  dedo Jaro vstal a predniesol prípitok s happyendom. Že už sa nebudú slzy prelievať a všetci budú žiť ako nikdy predtým.

Na večeru bola ryba a nastalo prímerie. Dokonca ani na mariáš sa nešlo. Ani do šenku. Zapálili si oheň v krbe a prečítali básne, čo písala babka Anna. Dedo Jaro ich mal odložené v špajze. Pri pálenke. Vraj, aby im tam dobre bolo, keď už nebude.

Nakoniec prišlo i na tú pálenku a aj Dorota si dala. Všetci svorne pili, jedli kyslú kapustu s chlebom a hodovali. Prišlo i na vtipy. Smiali sa. Všetci traja. Okrem malého Jara, ktorý mal pred očami otcovu topánku na tvári. Na tej istej tvári, čo spočívala na hrobe jeho starej mamy. Videl všetky tie mramorové odtiene sivej a hovoril si, že tým je už dobre. Že možno spravodliví tí, čo im tam pomohli. Stále sa však usmieval a pozeral na poháriky čistej pálenky, čo sa retiazkovala v rukách jeho milovaných.

– Prímerie, – povedal si, keď mamu vliekol s otcom do postele a deda prikryl v kuchyni starou dekou, čo babka zohnala pred dvadsiatimi rokmi na nejakom blšom trhu.

Ráno bolo blízko a paradoxne malý Jaro vedel najviac. Najviac zo všetkých. Najviac z celého prímeria mal on. Naozaj prijal mier.

Zavrel svoje modré oči, otočil sa k stene a nepovedal nič. Načo by aj. Nikto by ho aj tak nikdy, ale nikdy nepočul. Klamal v myšlienkach. Samého seba? Babku? Rodičov? Niečo tušil, ale nevedel to presne definovať. Viečka sa mu už úplne poddali únave a on sa ponoril do spravodlivosti. Do prímeria, malo možno raz prísť aj na túto Zem.

– Áno. Prímerie, – povedala hlbokým hlasom Anna priamo z neba a pritúlila sa k svojmu vnukovi.

2. kapitola

Narodeniny

Písal sa rok 2013. Jaro s mamou boli na hroboch. Deň pred Štedrým večerom. Chodievali tak vždy. Maminu podopieral. Mala barlu a problémy s kosťami. Vraj sa jej štiepia, drvia a lámu. Tak to hovorila Jarovi.

– Jaro, budem kalika, kto sa o mňa postará, keď sa oženíš?

– Neboj, mami, nikdy ťa neopustím, – hladkal jej Jaro šedivé vlasy. Otec sa pominul tri roky po dedovi. Mali hrob na jednom mieste. Všetci. Anna, dedo Jaro aj otec.

Kráčali cintorínom a sneh im ako cukor koláče posypával vlasy. Za Jarom sa otáčali baby ešte aj na cintoríne. Bol stavaný, špinavý blondiak s iskrou v oku. Bol nečitateľný ako E. A. Poe vo svojich poviedkach. K mame bol vždy pozorný. Správal sa k nej presne tak, ako mal. Vedel, že má iba ju. Hoci keby chcel, mohol mať rady tých najkrajších dievčat. Jaro bol k svetu. Čo k svetu. Jaro bol aj k nebu, ba dokonca aj k vesmíru. Vyštudoval univerzitu Komenského s červeným diplomom. Bez problémov. Nikdy však nemal žiaden definitívny

alebo dlhodobejší vzťah. S priateľmi sa tiež stretával len zriedka. Teda je ťažko povedať, či mal nejakých ozajstných priateľov. Jeho priateľkou bola mama. Mal v nej všetko.

– Mám ťa veľmi rád, mamička, – často hovorieval.

– Aj ja teba, Jarko, – dostával druhú stranu zrkadla.

Jaro chodieval na cintorín akosi častejšie, ako sa chodieva. Okrem hrobov otca, dedka a babky si obzeral aj ostatné. Páčilo sa mu tam. Keď má pijan svoj druhý domov v šenku, on mal ten svoj na cintoríne. Naozaj tam trávil veľmi veľa času. Po škole dostal hneď fantastický flek v jednej nadnárodnej spoločnosti ako hlavný programátor. Od mala mu to v hlave kapčalo, a tak nemal najmenší problém na konkurze.

– Kam najradšej chodíte? – opýtal sa ho na záver už vyriešeného rébusu ohľadne konkurzu jeho šéf.

– Na cintorín, – povedal s istotou v hlase Jaro a šéf sa len zarehotal.

Bral to ako žart nadpriemerne inteligentného človeka. Teda už nového zamestnanca ich spoločnosti.

Plakalo. Nebo plakalo. Nie, vtedy nepršalo, keď sa Jaro zase vybral rovnakým smerom. Malo by skôr snežiť, ale aj počasie si s nami robilo, čo len chcelo. Jaro mal narodeniny. Narodil sa tri dni pred Vianocami. Celá rodina to brala ako dobré znamenie od Boha. Vtedy boli úplne celé biele. Bolo veľmi veľa snehu. Deti sa bláznili a chlapi mali čo robiť okolo domov, aby poodhadzovali sneh. Dnešný deň bol ponurý. Inakší, ako keď sa narodil Jaro. Po ceste na hlavnú videl, ako sa do autobusu nemôže dostať veľmi silná pani. Neváhal a hneď jej pomohol. Vytlačil ju, dokonca zazrel na pubertiakov na prednom sedadle, ktorí hneď odskočili a uvoľnili silnej panej obe miesta.

Na cintoríne dnes paradoxne nestrávil veľa času. Rozmýšľal nad svojou pomocou pre cudzieho človeka. Rozmýšľal, prečo tej panej vlastne pomohol, keď ju vôbec nepoznal a ona ho o to ani len nežiadala. Niečo mu na tom nesedelo a trápilo ho to. Trápilo ho to veľmi zvláštnym spôsobom.

V Jarovi žili dve bytosti. On a ešte jeden on. Jeden konal inštinktívne, druhý bol hĺbavý. Bol plný otázok a skalopevnej rozvahy. Trikrát meral, aby sa mohol pred samotným strihaním ešte aspoň dvakrát pre istotu opýtať. Tí dvaja sa často pochytili, ale keď ťahali za jeden povraz, stálo to za to. Nebolo to až tak často, ale blížil sa deň, keď si mali po prvýkrát poriadne tľapnúť dlaňami.

Na Facebooku si už dlhšie písal s Monikou. Modelka z Bratislavy. Teda vraj modelka. Mali sa stretnúť deň pred jeho narodeninami. Mali sa stretnúť na diskotéke v centre mesta. Hneď si padli do oka. Teda Jaro Monike áno, ale v Jarovi s ňou súhlasil iba ten Prvý. Ten Druhý zase len rátal, počítal a čítal. Po pár pohárikoch a iba zdanlivo hlbokých rečiach sa vybrali na prechádzku do parku. Bola tma ako v rohu a obaja v tom mali jasno. Samica mala jednoducho potrebu a samec tiež. Tie potreby boli však rovnaké iba na prvý pohľad. V Jarovi začal bublať Druhý, že toto je druhá žena, ktorej dnes pomohol. Že prvá bola tučná a naliata žena a táto je prekrásna s dokonalou postavou. „Musíš jej pomôcť, musíš jej tiež pomôcť,“ syčal z neho ten Druhý. Prvý bol už na zadnom sedadle svojho Seatu a ruka vo vlhkých nohavičkách dala signál mužstvu, ktoré sa ako bláznivá armáda chopila svojej úlohy samca na tomto svete. Bola to šialená agónia. Zverstvo. Monika sa po dvadsiatich minútach chcela vzdať, ale nedalo sa. Jaro bol silný a pevný ani skala.

– Prosím, dosť, – kričala.

Čím viac kričala, tým viac do nej dorážal. Nielen ten Prvý, ale pridal sa aj Druhý. Áno, presne vtedy sa tí dvaja zhodli a tľapli si dlaňami.

Jaro nosil v sebe už spomínané dve bytosti. Dve absolútne a diametrálne odlišné postavy, ktoré sa rozhodli spojiť do jednej, skutočnej. Do Jara Vitkovského. Nosil ich v sebe už od narodenia. Všetci máme v sebe dve bytosti. Sú však pri sebe blízko. Niekedy ďalej, ale vždy sa dostanú do bezprostrednej blízkosti, aby sa mohli chytiť za ruky, aby v duši hlavnej postavy, ktorá chodí fyzicky po Zemi, mohol prísť pokoj. Potom od seba zase odbehnú a nepokoj vrhne tieň na ľudskú schránku. Jarove postavy, Prvý a Druhý, boli od seba na milióny svetelných rokov vzdialené. Ich dlane sa mali spojiť iba pri skutkoch, ktoré dávali slobodu. Nekonečnú slobodu a vesmír. Hlavne mier. Pomocnú ruku, pokoj a lásku. Tak to vnímal aj Jaro Vitkovský, nadpriemerne inteligentný programátor s čistým a jasným vedomím, že si musíme pomáhať. Jaro Vitkovský, hlavná postava, v ktorej tí dvaja od seba stále utekali.

Blížili sa Vianoce. Áno, Vianoce. Jarove ruky znenazdajky spočinuli na Monikinom krku. Ani sám nevedel prečo, začali sa samy od seba zvierať, ako keď had svojím telom utišuje svoju korisť. Ejakuloval.

– Pšššt, – šepkal asi tri milimetre nad Monikinmi perami a od hrôzy vypúlenými očami.

Prvú si predstavila mamu. Ako spolu robili palacinky, keď mala sedem. Potom brata a nakoniec otca. Mamu mala radšej. Bola jej ako kamarátka. S bratom sa často bili, naťahovali, ale mali sa veľmi radi. V ich príbytku vládla láska, ktorú si Jaro neukradol, len jej odstrihol zaživa krídla. Nemyslel to zle. Konal inštinktívne. Hýbal sa tak, ako v ňom tí dvaja ťahali šnúrky. Bol akousi bábkou. Otrokom samého seba. Nevedel to však. Netušil o tom. Všetko robil s láskou. S čistou láskou. Bol o tom presvedčený.

Všetko sa tak dialo v sekundách, ktoré boli posledné. Áno, pre krásnu Moniku posledné. Jaro si v pokoji sadol na zadné sedadlo. Oprel sa a utrel si pery. Mäkký penis vrátil na pôvodné miesto a pohladil Moniku. Cítil až šialene prázdny pokoj. Potom sa začal smiať.

Dnes stretol dve ženy, ktorým pomohol. Bol to záver jeho misie. „Čo však s telom?“ pýtal sa sám seba. Jeho druhý domov bol cintorín. Nad cintorínom sa tiahol hustý borovicový les. Spomenul si na to prenádherné miesto. Seat nechal zaparkovaný pred domom. Zobral si igelit, nôž, dedov kováčsky plášť, sekeru, kladivo, benzín, zapaľovač a triesky, čo pridával do krbu.

Bolo skôr daždivo, akoby malo snežiť, a tak sa aj párkrát pošmykol, keď si na ramená bral nevládnu Moniku. Zašiel na okraj hory a igelit rozprestrel na malej lúčke. Vlastne nebola to lúčka, bola to skôr taká väčšia prázdna plocha medzi borovicami. Zapálil oheň. Nebohú Moniku naň zvalil a začal sa rituál. Prvý v ňom, akoby sa skôr zháčil nad činom, čo mal vykonať, ale ten Druhý ho posmelil. Prv zobral sekeru a oddelil od tela ruky. Prudkým švihom, ktorý bol presný, zaťal presne nad rameno. Z druhej strany to isté.

Jarov sused Rudo robil v strojárni a pravidelne brúsil Jarovi náradie. Jaro mu za to spravoval počítače ich detí, nastavoval internet, pridával rôzne aplikácie a nastavoval im rôzne hry. Naposledy strávil s malým Rudkom pri Fife na Playstation asi tri hodiny. Až po neho musela prísť mama, či nevie, že sa na návšteve nepatrí byť tak dlho. Malý Rudko ho driapal za sveter a nechcel pustiť domov. Musel sľúbiť, že sa zajtra vráti a dohrajú rozohranú hru Neapol – AS Rím. Malý Rudko fandil Neapolu. Jaro nosil Rebeke často také veľké lízanky z búdky, kde predávali cukrovinky. Stála presne oproti Jarovej firme. Rudka aj Rebeku mal rád. Bol ako ich druhý otec. Rudove deti mali Jara za staršieho brata. Mali ho veľmi rady. Keď od nich odchádzal, bol plný lásky a prekypoval šťastím. Rudo s Oľgou ho brali ako člena rodiny. Veď čo môže rodičov potešiť viac, ako keď vidia šťastné oči svojich detí. A Rudko a Rebeka boli šťastní. Boli šťastní, keď bol s nimi Jaro.

Následne oddelil od trupu nohy a nakoniec hlavu. Ťažkým kladivom ešte rozdrvil lebku i kosti. Mal švih, bol mocný, kosti sa lámali ako zápalky. Pozostatky tela krásnej modelky Moniky dal na jednu kopu, polial benzínom a zapálil. Akýmsi mrmlaním vyriekol čudnú modlitbu. Neboli to slová, bolo to akési zaklínanie. Nejaká čudná reč, ktorej nebolo rozumieť. Bola jedna hodina ráno a Jaro počkal až dohorí všetko, čo dohorieť má. Nakoniec vykopal jamu a všetko zahrabal. Moniku pohltila matička Zem.

I spočinul syn na hrobe svojej starej matere, aby dostal od nej požehnanie za čin, ktorý vykonal s láskou. S čistou láskou. Dostal ho, i pobral sa za svojou milovanou matkou, ktorej bude určite treba priložiť do krbu.

Bolo daždivo a krvavo. Boli to také čudné Vianoce. Jaro pomáhal. Mal pocit zadosťučinenia a akejsi rovnováhy. Po výčitkách nebolo ani stopy. V kufri mal značkovú súpravu Adidas, v ktorej teraz už vystúpil zo svojho Seatu pred domom. Krvavé handry krvavých narodenín spálil v hore.

– Všetko najlepšie, Jarko, kde si bol tak dlho? – povedala matka a pobozkala ho.

– Nejaký si vymrznutý, kde si bol? Na rande? Kedy mi ju konečne ukážeš? Hm? Určite mi bude podobná, – pohladila matka Jara po líci.

– Ale, mami, – začervenal sa Jaro.

– Urobila som ti tvoju obľúbenú jahodovú bublaninu a tuto darček. Nech sa páči, – podala mu hrubý balík zabalený v krásnej lesklej zelenej fólii.

Bola to hrubá kniha s názvom Miluj blížneho svojho. Bola plná lásky a krásnych slov, podľa ktorých by sa mal uberať aj život. A on sa uberal. Áno, uberal sa Jarovou Láskou, ktorú v sebe tí dvaja nosili.

3. kapitola

Stromy

Čas sa valil stále rýchlejšie. Bolo to však len pocitovo, ktoré nad nami visí. Spisovatelia písali, básnici rýpali do kameňov a ďalší umelci len žili. Alebo aspoň chceli žiť. Najlepšie ako sa dá. Rozdávali sme lásku a život, aby nám bol na konci odobratý. Ako vodičský preukaz pri nafúkaní jedného promile. Ten sa bral na dva roky, kým život iba raz. A naveky.

– Šťastné a veselé, mamička, – povedal Jaro a postískal mamu. Nie z celej sily, lebo to by ju dozaista rozpučil. Len tak. S celou láskou, čo mal v sebe, ale so stiskom len z takej štvrtiny.

– Aj tebe, Jarko môj milovaný, aj tebe.

– Máme najkrajší strom na celom svete, – povedal Jaro a pohladil mamu po vlasoch.

– Áno, Jarko, najkrajší stromček, – usmiala sa.

– Keď si bol malý, to boli Vianoce. Tešila som sa z tvojej radosti, že sa to nedá opísať. Otec už o takom čase spal, čo už, – povzdychla si.

– Keby len spal, – skočil jej do reči Jaro. – Pamätám si, akú bitku som dostal, keď ma chytil, ako zo stromu beriem salónku? Nevedel som sa nadýchnuť kvôli slzám.

– Viem, viem, Jarko môj, pamätám sa na to, – povedala a pohladila Jara po tvári.

– Vieš, mami, odvtedy hovorím vianočným stromčekom stromy. Vtedy som ich znenávidel.

– Naozaj? Ale to si mi nikdy nepovedal.

– Nebolo kedy, – sklopil oči Jaro.

Ľudia sa v premenených príbytkoch lásky pripravovali na hostinu. Umelo prerobené interiéry so stromami, rozvoniavajúcim jedlom a prebytočnou honosnosťou sa predbiehali, skákali si do vlasov. Mohla sa konať súťaž o najbohatšie premotivovaný interiér. Víťazov by bolo niekoľko miliónov. A to len v našej malej krajine. Kto to kedy videl ťahať do obývačky stromy a vešať na ne farebné ozdoby. Je nemysliteľné, že sa zavrieme do ulít lásky iba na pár dní, lebo tak to hovoria v televízii i rádiách. Po tom všetkom zabudneme na city, zabudneme na úsmevy a vrátime sa do reality, ktorú sme si na chvíľku zamaskovali. Lebo sa to tak robí. Lebo to tak píšu v časopisoch, hovoria v rádiách aj televízii. A vôbec. Sme predsa národ plný tradícií a duchovného bohatstva.

– Jarko, kde si bol včera tak dlho?

– Na rande, mamina, veď si to zo mňa včera vypáčila, – usmial sa Jaro a pobozkal mamu na vlasy.

– Daj si kakao, kým je ešte teplé, – nabádala ho mama a posúvala mu ho pred nos.

V televízii bežala „téátrojka“, kde rozoberali čin nórskeho masového vraha A. B., ktorý tvrdil, že vlastne pácha dobro a všetko to urobil z lásky k svojej krajine.

– Neslýchané, nemožné, – krútila hlavou Jarova mama.

– Ako si niekto dovolí zobrať do rúk život iných? Ako chce robiť niekto sudcu? Jediný a ozajstný sudca na celom svete je tu jedine Boh, – prežehnala sa a pohladila Jara po vlasoch.

– Dáš si kávu, mami? – opýtal sa Jaro.

– Ďakujem, áno.

– No to je krásny šál. Ďakujem, Jarko môj. Načo si robíš starosti, však ti treba korunky na byt. Vieš, keď sa oženíš... Ako sme sa rozprávali, kúpiš mi aj keď len malú garsónku a ty ostaneš tu aj s..., no akože sa volá tá tvoja, Jarko?

– Mami, no tak, prosím.

– Ale, Jarko, povedz, – šteklila ho, akoby bol batoľa.

– No dobre, mami, ale prestaň, – červenal sa Jaro.

– Tak ako sa to volá? – Jaro dvihol hlavu do plafónu...

– Monika, – vyšlo z neho.

– No vidíš, ty môj tajnostkár, – usmiala sa mama a prehodila si okolo krku nový šál.

Jaro si pod stromom, ktorý nemal salónky, našiel darčekové balenie všetkých CD Beatles v krásnej veľkej bielej škatuli. Veľmi sa tomu potešil. Niekedy hrával na gitare, ale to ešte otec nebýval tak často pod parou. Yesterday bola prvá skladba, ktorú dokázal sám zahrať. „Niekedy to bolo celkom pekné detstvo,“ povedal si sám pre seba. Teda niekedy. Keď zrámovali riad po kapustnici a rybe, odprevadil Jaro maminu na polnočnú omšu, a on sa pobral na svoju. Tiež omšu. Išiel pozrieť starú mamu. Keď chodil na cintorín v noci, mal takú malú baterku. Vydržala dlho a jej lúč mu ukázal cestu, hoci ju poznal už naspamäť.

Stávali sme sa vlastnou príťažou. Až nás niekedy tesne pred spaním striasalo pri pomyslení na činy, čo sme vykonali počas dňa. Hádky, škaredé pohľady či slová. Stúpajúca agresia voči niekomu, kto si to vôbec, ale vôbec nezaslúžil. Hriešne myšlienky na hriešne veci, činy a skutky. Stačilo potom ísť do kostola. Pomodliť sa a pri svätej spovedi povedať len to, čo je vhodné. Ostatné, to nevhodné, je dobré nechať v sebe. Veď aj farár je len človek, čo by si pomyslel?

Jaro sa vrátil z cintorína a mama už spala. Boli tri hodiny ráno a von bolo až príliš ticho na to, že sú sviatky lásky. Jaro si ich predstavoval trochu inak. Tak po svojom. Stále ho gniavili spomienky na detstvo. Nikdy ich nemal také ako Rudko s Rebekou. Stále sa vracal do detských čias, keď nemal, čo mali ostatné deti. Hoci Jaro bol skromné dieťa, predsa len si z minulosti toho krásneho zase až tak veľa neodniesol.

– Ahoj, Jarko, – vykríkol ráno malý Rudko, keď rýchlo utekal otvoriť dvere.

Oľga mu ešte stihla zakričať:

– Rudko, rýchlo, možno je to Ježiško a včera ti nedal všetky darčeky.

Za ním letela hneď Rebeka v ružových šatách.

A tak Jaro už nebol ovešaný len darčekmi, ale aj dvomi malými deťmi od susedov. Položil darčeky pod strom a zhlboka vydýchol pri pohľade na prvú salónku, ktorá mu padla do oka. Rudko k nemu prišiel, pohladil ho po vlasoch a druhou rukou sa snažil zobrať si salónku. Jaro mu ju prudko chytil, až sa Rudko vystrašil.

– To sa nesmie, – povedal Jaro so šialeným úsmevom na tvári.

Rudko na to hneď zabudol, veď pri pohľade na autobus na diaľkové ovládanie iba otváral pusu.

– Rudko, takéto autobusy chodia po Londýne. Aha, tuto hore je vlajka Veľkej Británie, – dostal zo seba lekciu zemepisu Jaro.

Rebeke Ježiško doniesol koňa aj so stajňou a náradie, aby sa o neho mohla starať.

– Ďakujeme, Jarko, načo si robíš toľké starosti, – objala ho Oľga.

– Vďaka, braček, – objal ho Rudo.

Potom si dali za džavotu detí jednu kávu a rozlúčili sa vo dverách.

Mohli ste mať aj zlatý strom celý rok zasadený vo svojej záhrade, život nie je o symboloch. Je o činoch. Je neslýchané, že symboly Vianoc, symboly lásky sa ocitnú o chvíľu na smetiskách. Tie umelé v tmavých pivniciach a na ešte tmavších pôjdoch. Je to nechutné divadlo. Keď máme oslavovať lásku, tak po celý rok. Nechajme si svoje stromy v izbách, alebo ich nevyťahujme nikdy...

Jarovi blúdili hlavou myšlienky, dnes akosi nemohol zaspať. Je to zvláštne, ale na Moniku už ani len nepomyslel. Neboli to výčitky, pre ktoré nemohol spať. Bola to diaľka, ktorá rozdeľovala tých dvoch v ňom. Dnes akosi zaryto mlčali. Asi nemajú radi Vianoce alebo len stavali stromy niekde v tmavých hĺbkach Jarovej duše, aby ich mohli o pár dní ako kat zoťať.

Dňa 26. 12. 2012 začalo konečne snežiť. Tak nádherne a pomaly. Jaro staval pred domom s Rudkom snehuliaka a Hana podopierala susedu Dorotu na vianočnej prechádzke.

– Ten tvoj Jarko, to je chlapec ako maslo. Ten by si zaslúžil poriadnu ženu. Veď sa pozri, ako sa venuje malému Rudkovi.

– Áno, je ako maslo a ženu by si zaslúžil ako mäkký chlieb, na ktorý by sa jej natieral, –povedala Dorota, kým veľký pluh s hlasným revom postavil na krajoch cesty ďalšie záveje, z ktorých si Rebeka robila svoje prvé iglu.

4. kapitola

Tieň

Peklo má tri stupne. Je ľahké, stredné a ťažké. Je to niečo ako nápravnovýchovné skupiny. Dalo by sa to aj tak definovať. Keď posielame do pekla priateľov alebo len schránky, ktoré chceme poslať, mali by sme si vždy uvedomiť, do akého pekla ich vlastne posielame. Peklo má svoje poslanie, je tu preto, aby kontrastovalo tej belasej tam hore. Ktovie, čo tam vlastne je za tou belasou. A ktovie, ako je to s tými nápravnovýchovnými skupinami v pekle. Toľko vecí je len domnienkou. Žijeme v predstavách, že to zlé je naozaj zlé a dobro plodí len dobro. Niekedy záleží, z ktorej strany sa na to pozrieme. Všetko môže vlastne vypáliť celkom inak. Nakoniec tá belasá je možno v ľahkom pekle a peklo tam hore. Ktovie, ako to vlastne je. A nikto nie je sudca. Každá duša, čo blúdi medzi bielou a čiernou a dobrom a zlom, blúdi, aby nachádzala to, čo je správne. To, čo je správne pre ňu.

Jaro mal v robote novoročný večierok. Nalepil sa na neho Kristián. Vedel o počítačoch viac ako ostatní, ale menej ako Jaro. Karpatské brandy tieklo potokom. Teda nie až takým veľkým potokom, ale taká malá riečka to bola. Jaro sa s ním dal do reči. Veľmi nevyhľadával spoločnosť, ale jednoducho Kristián bol po troch pohárikoch úplne neodbytný. Riešili Billa Gatesa a dokonca mu tvrdil, že iPhone je len kapitalistická sračka, ktorú tu Amíci pretransformovali. Horel.

– Jarko môj zlatý, pozri sa, vieš, ako to tu chodí. Sme v strede Európy a tu nám posielajú všetky tie sračky a snažia sa z nás spraviť imbecilov.

– V pohode, – povedal mierne otrávený Jaro, nedal to na sebe však znať a ďalej komunikoval so zapáleným Kristiánom.

– Počúvaj ma, ty si brutálne nad vecou. Si stále tak nad vecou, až neviem, čo si mám o tebe myslieť.

Debata pokračovala smerom na juh a Jaro prijímal.

Obaja v ňom boli pokojní. Boli pokojní až príliš. Teda každý na svojom póle, ale pokojní. K Jarovi pribehla Kveta a Katka.

– Jarko, oži, prosím, – povedali mu. Potom okolo neho výskali a skákali.

– Vieš, že by som si s tebou dokázala predstaviť niečo viac ako len e-mailovú komunikáciu? – dostala zo seba Kveta vo vínovočervených minišatách.

Bola taká sexy, že sa za ňou otočil aj Kristián. A to bolo čo povedať. Jaro pokojne odrbával a pil svoj prvý pohár, kým ostatní mali asi siedmy. Mapoval situáciu. Teda nie on. Tí dvaja v ňom mapovali situáciu a pripravovali si plán. Mal byť bohovský. Katka sa vytratila na toaletu, kde niečo po jednej nad ránom objímala záchodovú misu a vydávala rev, akoby jelene dávali signál pre ruju.

– Jaro? Môžem sa ťa niečo opýtať? – povedal pripitý Kristián.

– Samoška, – odpovedal s pokojom génia Jaro.

– Ja som gay, ja som gay, gay, gay, – šepkal mu do ucha tak, aby to nikto nepočul. Sliny v ušiach však Jarovi začali trošku vadiť, tak ho mierne odstrčil.

– Páčiš sa mi, – dodal.

– Z ktorej strany si, prosím? Ty si taký nečitateľný, ty si taký zvláštny, že ja neviem, čo si mám myslieť. Páčim sa ti? – opýtal sa Kristián a urobil otočku, ako robia herci v komédiách v Národnom divadle.

Teda nebolo to až také geniálne, ale úmysel navodiť akt zblíženia tam bol. Čistý a úprimný. Toto bolo posledné gesto a vety, čo zo seba Kristián pre Jara dostal. Odvtedy sa mu Kristián už iba pozdravil so sklopenou hlavou a červenými lícami. Hoci Jaro s ním nemal problém, matematika a brehy nepustili. Kristián bol programátor a že dva a dva nie je päť, vedeli už aj Rebeka a Rudko.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972270-6-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Prímerie

Narodeniny

Stromy

Tieň

Tiráž