Petr Miškovský

Vlečen ohněm osudu

Ukázka z elektronické knihy

Praha 2014

© text: Petr Miškovský, 2014

© obálka: Petr Miškovský 2014

© mapa: Barbora Vodičková 2014

Vydal: Petr Miškovský, Blatenská 2179/3,

Praha 4 - Chodov

1. vydání

ISBN 978-80-260-6342-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

„Tuto knihu věnuji všem těm,

kteří poznali,

že žít není samozřejmost.”

Prolog

Pozdním večerem se hnal jezdec na koni. Kopyta tiše česala vysokou luční trávu a zvíře, pokryté bílým potem, vysíleně supělo do letního ticha. Jezdec však jako by na to nedbal a jen koně ostruhami pobízel ke stále větší a větší rychlosti. Do úplňku příliš času nezbývalo.

Muž měl lysou hlavu, byl oděn v přilehavý narudlý hábit s kápí, lemovaný černými pruhy látky až k nohám. Při rychlé cestě na jih mu překážel, ale on neměl na vybranou. Plášť patřil k jeho tělu, jako snad k mouše patří křídla.

Zmohlý celodenním tryskem cítil bolest v tříslech a lýtkách a polohlasně klel. Ruce ho brněly i přes sílu, která mu kolovala v žilách, a krk měl ztuhlý v křeči, aniž by byl schopen si ho protáhnout.

Poslední týdny nedělal nic jiného, než že uháněl po Pevnině a hledal někoho, o jehož existenci začínal mít velmi vážné pochyby. Navštívil sice města a vesnice, do kterých by mu za normálních okolností kruh nedovolil vkročit, ale marnost hledání toho chlapce v něm spíše umocňovala pocit, že by raději zůstal doma na pobřeží. Hledání bylo o to těžší, že neznal jméno ani povolání, jen obličej, který se v obrazech ukázal vždy jen na moment. Ke konci týdne opět pochyboval, zda by ho vůbec ještě poznal.

A nyní měl rituál proběhnout znovu. Snažil se přesvědčovat ostatní, že tudy cesta nevede, že kdyby byla postava ve vizích skutečná, dávno by ji našli. Každý týden totiž probíhalo totéž. K sedmému dni týdne se sešel nejvyšší kruh na útesech, vyvolal rituál obrazů a ihned po něm se všichni, nepříliš moudří z toho, co viděli, opět rozešli hledat do všech možných koutů Pevniny. Byl znám jen obličej, barva vlasů a podivně odhodlané oči. Všem bylo jasné, že pokud ho takto zřetelně vidí v obrazech oni, vidí ho tam i kdokoliv jiný, kdo do nich nahlédne, tedy i ti druzí. Jako kdyby však nyní něco selhalo. Šest nejvyšších projelo během týdnů desítky měst a vesnic a nikdo o nikom významném či výjimečném neměl tušení a když, tak dotyčný vypadal úplně jinak.

Důvěra muže v obrazy byla tímto neskutečně otřesena a i když sám sebe přesvědčoval, že nikdy nelhaly, cítil se podveden. Jediný plamínek naděje udržoval proto, že dnes měl být úplněk. S úplňkem byly vždy obrazy mnohem jasnější než jiné dny a možná z toho budou tentokrát moudřejší.

Byl tak vysílen, že si nedovedl představit, že by po rituálu opět nakrmil koně, vzal jídlo do tlumoku a stejným tempem jako přijel, by opět vyrazil k severu. Možná to bylo proto, že pomalu vstupoval do podzimu života a klid a pohodlí mu začínaly být čím dál tím víc sympatičtější.

Navzdory všem pochybnostem si však uvědomoval důležitost dnešního rituálu a dal to řádně pocítit slabinám svého koně. Poslední paprsek slunce mizel za obzorem, když ho do nosu praštila ona známá vůně soli. Během několika okamžiků stál na vysokém útesu a široko daleko se rozprostírala poklidná hladina moře.

Jemný a velmi teplý vánek zlehka narážel na kamenou hranici mezi mořem a Pevninou. Hejna přelétavých ptáků putovala k jihu a jako by jen samotný šelest jejich křídel připomínal, že brzy přijde podzim. Možná chtěli jen odletět někam daleko, kde zima je mírná a potravy každý den dostatek. Možná však jen cítili v jádru svých pudů něco zlověstného, co může cítit dopředu snad jen zvíře.

Útesy se rozprostíraly na obě strany do nedohledna a pozvolna navazovaly na rozkvetlou louku, táhnoucí se až na hranice starého lesa. Bílé kvítí střídalo bodláčí a bzukot hmyzu, částečně přehlušován šuměním moře, pozvolna upadal do ticha.

Muž se rozhlédl kolem sebe a polohlasem zaklel. To ho mohlo napadnout, že tu bude první. Nedochvilnost ostatních ho stála již tolik rozčilení a on nad ní stále žasl a stále ji nedokázal pochopit. Opět litoval, že svého koně zcela zbytečně málem uhnal k smrti. Ani učni, co měli odvést koně a přinést potřebné pomůcky zde nebyli. Muž nechal koně, aby se napásl a sedl si do trávy. Vypil poslední zbytky vody, kterou našel v tlumoku, a vyčkával.

Kousek od něj byl do kamenného útesu na zemi vytesán kruh. Měl tři sáhy v průměru a po obvodu ho lemovaly ornamenty prazvláštních tvarů. Muž přemýšlel, kdo ho tu vlastně mohl vytesat a jak to může být dlouho. Kruh působil nějakým podivným způsobem živě až rušivě. Jako by jeho přítomnost sama o sobě potlačila tu nezměrnou krásu letního večera kolem.

Šustot kroků přivolal mužovu pozornost. Dva učni vyšli ze zákrutu útesu a stanuli před ním.

„Dobrý večer, Mistře Fele,“ uklonili se. „Cesta byla dobrá?“

Muž nelibě pokrčil rameny. Neměl nejmenší náladu si s někým povídat. „Nakrmte koně a přineste vše potřebné! Ostatní tady jistě budou každým okamžikem.“

Jeden z učňů odvedl koně a druhý Felovi podal ampulku s šumícím zeleným lektvarem, obloženou placku a čutoru s vodou. Poté vytáhl z koženého vaku těžký zelený krystal a postavil ho doprostřed kamenného kruhu s ornamenty.

Začali se sjíždět, když vyšel měsíc nad obzor. První přijel Ziran, nejvyšší z kruhu. Nelibý výraz v jeho tváři napověděl, že nezjistil nic nového a je stejně znavený, jako Fel. Poté přijeli další tři - Cor, Hale a Polio. Nikdo z nich nepřinesl nic nadějeplného, jen nadávky a klení. Měli toho po těch několika týdnech také plné zuby.

Na posledního Gupa čekali dlouho. Měsíc se přehoupl do druhé poloviny noci, když uslyšeli nahlas volaná sprostá slova ze tmy.

Gupo seskočil z koně a už ve světle měsíce bylo vidět, že jeho plášť je napůl roztrhaný, napůl ohořelý. Černé vlasy, vždy pečlivě učesané, provázela zaschlá krev z čela, ale jeho malátný postoj vypovídal o tom, že mu na tom nezáleží.

„Co se stalo?“ zajímal se Ziran, když se muž svezl na kamenou zem kruhu.

„V podstatě nic,“ odsekl rozčileně Gupo. „Asi si za to můžu dokonce i sám. Byl jsem až v Jině. Samozřejmě jsem tušil, že tamní správa nám nemůže přijít na jméno od té doby, co jsme tam kradli dobytek a hrabali se jim v archivu, ale že to je až tak drsný? Vůbec jsem netušil, že si mého příchodu někdo všiml. Ubytoval jsem se v hostinci a hned první noc mi dala hostinská něco do pití. Vzbudil jsem se nahej v nějaký smrdutý cele a řekli mi, že budu hořet na hranici za všechny ty krádeže. Pravděpodobně nám přišili i něco, co jsme neudělali.“ Gupo se napil vody, zakousl se do placky, jež mu dal jeden z učňů a po chvíli pokračoval dál.

„Natáhli mi roucho, ale nic víc mi nevrátili. Hromadil jsem v sobě energii, ale nebylo jí dost dokud jsem nezačal hořet. Pak sem se konečně utrhl z kůlu a nějakým zázrakem utekl. Ještě mi u toho roztrhali plášť.“ Většina mužů se začala smát.

„Jestli mi něco udělalo radost dneska, tak tvoje hloupost,“ plácal se do kolen Ziran. Škodolibost se z něj nepokrytě drala.

„Jste hlupáci,“ osopil se Gupo. „Člověk tady dělá všechno, co je v jeho silách, a takhle se mu to vrátí.“

„Já bych třeba do Jiny už nevkročil,“ odkašlal si Fel. „Tam byli vysazený proti nám ještě dřív, než jsme se jim začali hrabat v knihovně.“

„Taky, že už tam nevlezu,“ otřásl se Gupo.

Atmosféra se opět uklidnila a na útesu převládlo ticho.

„Myslím, že je nejvyšší čas začít,“ pronesl Ziran tiše a přikázal učňům, aby odvedli koně a přinesli Gupovi nové roucho.

Zasedli po obvodu kruhu do sedu tak, aby uprostřed nich byl nazelenalý krystal. V rukou každého z nich se objevila ampulka s divoce šumící, zelenou tekutinou. Každý se napil z té své. Fel začal i s ostatními ihned dávivě kašlat, jako by polykal jed. Znal ten pocit dobře, ale nedalo se na něj zvyknout. Jediné, co ho přinutilo vydržet, bylo vědomí, že to brzy přejde. Když záchvat přestal, rozhostilo se opět ticho.

Všichni muži pozvedli ruce vzhůru k nebi a Ziran začal cosi křičet v nesrozumitelném jazyce. Jejich dlaně se rozsvítily nazelenalým světlem a v transu pronášeli známá slova několikrát za sebou. „Natri valonoe spediaci!“ Chlad a temnota z jejich úst zahnala veškerou zvěř v širokém okolí do těch nejskrytějších míst.

Zelený krystal před nimi se rozzářil jasným světlem a oni přestali křičet. S Felem se zatočil svět a cítil, jak ho neznámá síla odnáší i s jeho druhy daleko odsud. Jako by jenom oni a kamenný kruh putovali prostorem do jiných částí světa. Opět se mu z toho točila hlava, ale držel oči zeširoka otevřené.

Letěli potemnělou krajinou a náhle se jim před očima objevil první obraz. Obrovská dračí hlava se před nimi vypínala a chrlila oheň na všechny strany. Na její neprostupnou kůži narážely šipky z kuší a jen po ní bezmocně sklouzávaly pryč.

V další vizi viděli skupinu chlupatých postav, práskajících bičem. Mezi nimi byli viditelně lidé spoutaní v řetězech. Poté se v rukách těch postav objevily zbraně a postavy kamsi odběhly.

Muži v kruhu proletěli prostorem a Fel spatřil opět ten obličej. Ano, už si opět byl schopen vybavit, jak ten chlapec vypadá. Viděli ho v takové velikosti, že byli schopni rozeznat každou pihu, každou rýhu, každou linii jeho obličeje. V jeho očích byla směs touhy, strachu a utrpení tak silná, že na ni nebylo možno jen tak zapomenout.

V dalším obraze stál tento mladík uprostřed lesa, svíral meč v rukou a kolem něj stáli tři ozbrojení kostlivci. To se rozplynulo a následovala šedá, neproniknutelná mlha. I když se to na první okamžik nezdálo, Fel si byl jist, že se také jedná o obraz.

V tom dalším obraze letěli nad horami ve výšce jako ptáci. Fel ty hory dobře znal, ale netušil, co by se v nich kdy mohlo udát. Obraz se stočil na sever, blížil se k nim velký temný mrak. Tak hrozivou oblohu dosud muž ve skutečném světě neviděl.

Letěli nad zemí směrem k severu. Černý mrak se roztáhl daleko na jih a oni se zastavili až těsně u skřetí hranice. Fel ji sice neznal, ale z vyprávění si domyslel, že to je ona. Dřevěné vysoké palisády a před nimi na kopích napíchané lidské hlavy lidí, kteří se odvážili skřetí hranici překročit ať už úmyslně či z neopatrnosti. Ne všude totiž dřevěná palisáda vydržela nápor času.

Ve světle zapadajícího slunce u ní stála postava s mečem a štítem. Obraz se přiblížil a Fel poznal mladíka z předchozích obrazů. Mladík hleděl přímo na ně. Přes obličej se mu táhla hluboká jizva a jeho odhodlání a touha zabíjet byly děsivé. Jako by je vyzýval, ať si pro něj přijdou, jestli si troufnou.

Vše se rozplynulo a po několika okamžicích se ocitli opět na kamenném útesu.

Měsíc se mezitím o něco posunul a přišel chladný noční vánek. Ziran prudce vstal a začal přecházet kolem kruhu. Tiše si něco mumlal a bylo jasné, že se snaží utříbit si to, co právě viděl. Ostatní jen tiše seděli a také přemýšleli.

„Myslím, že to je velice zřejmé, jaký objev jsme dnes v noci učinili. Ještě se nám nestalo, že by byl člověk spojen s místem až nyní. Ten, koho hledáme, je u skřetí hranice a tam se musíme vydat!“

„Nemůžeš věřit úplně všemu, co tam vidíš, Zirane,“ pronesl tiše Fel. „Skřetí hranice je nebezpečná, proč by měl být zrovna tam? Najezdili jsme už stovky mil a nic, a jet až tak daleko na sever kvůli jednomu jedinému obrazu? Už několikrát jsme viděli více než deset let staré události. Dnes opět. Ve zříceninách Korusu už dávno žádní draci nejsou, skřeti neotročí a válka už je také dávno pryč. Možná ten kluk ani nežije,“ z Fela mluvila ta všudypřítomná a ubíjející únava.

„Možná jsme viděli dračí zánik a válku už několikrát, Fele,“ promluvil klidný hlas Cora. „ale ten chlapec je k vidění přece jen pár týdnů. A ten obličej? Nikdy jsem neviděl tak jasný a přesný obraz. Obličeje jsou přece pokaždé rozmazané. Nemohu si vzít na svědomí, že kvůli naší nedůslednosti dospějeme k záhubě! Ten risk za to stojí, i když je skřetí hranice nebezpečná.“

„Pokud se o to alespoň nepokusíme, může být s námi konec,“ pokýval Ziran souhlasně hlavou. „Pokud jsme tomu obětovali už tolik času, jedna cesta mi přijde vůči tomu nicotná.“

„Každý týden to byla jedna cesta,“ namítl Fel vyčerpaně. „A pak další a další. Jak můžeš vědět, že se to samé nestane znovu?“

„Měl by si mít větší důvěru v naše vize, Fele,“ přidal se Polio. „Je to v podstatě jediné mocné, co nám zanechali naši předchůdci a víš sám dobře, že nás to mnohokrát zachránilo.“ Fel by i rád dal mužům za pravdu, ale neměl na to sílu. Jeho tělo zkrátka a dobře řeklo ne.

„Navrhuji tedy v rámci nejvyššího kruhu tady a teď jednoznačné rozhodnutí. Kdo je pro cestu na sever?“ Všichni kromě Fela zvedli ruce. „Pak tedy okamžitě započneme přípravy a pojedeme v tom nejsilnějším složení. Vyrazíme za svítání!“

Skupina se pomalu zvedla a muži jeden po druhém zmizeli ve tmě. Na útesech nastal klid a šumění moře navodilo poklidnou noční atmosféru.

„Vězte, že svět v této knize

je i naším světem.”

1.

Noční návštěva

Do letního podvečera zafrkal kůň. Na západě se slunce zvolna sunulo za obzor a vzduchem se neslo občasné zazpívání ptáků, kteří odmítli jít spát.

V roztomilém údolí tkvěla malebná vesnička. Náves byla opuštěná, zato z místního hostince se ozýval hlahol obyvatel, kteří si nenechali ujít byť jen jeden doušek dobře chlazeného piva.

Stíny se prodlužovaly a koně v dřevěné ohradě se jeden po druhém ponořili do spánku. Vše působilo opravdu mírumilovným dojmem, jako by snad ani neexistovaly težké dny minulosti a skřetí hranice nebyla, co by kamenem dohodil.

Na prašnou náves před hostinec vyšel hubený muž se slaměným kloboukem na hlavě. Měl upito a tvářil se spokojeně snad proto, že mu v kapse zvonilo mnoho mincí. Odpotácel se ke studni, která osamoceně stála uprostřed malé návsi a shodil vědro dolů do tmy. Stále si něco vesele broukal.

V hloubi studně vědro plesklo o vodu, provaz se napnul a muž bez zaváhání počal tahat za rumpál. Bylo až k podivu, jakou mu tato námaha činila radost.

Vytáhl plné vědro ledové vody a začal se dusivě smát, jako kdyby nechtěl, aby ho někdo slyšel. Odvázal vědro od provazu a táhl se s ním téměř až ke dveřím hostince. Po cestě tak půlku vody vylil.

„Hej, Rudlo. Pojď si se mnou dát Kalanské listí,“ zvolal bujaře do hostince, postavil se i s vědrem za vchodové dveře a vyčkával. Na tváři mu stále pohrával onen šibalský úsměv.

Ve světle se nejprve objevil stín postavy a poté se ze dveří vypotácel další muž. Bylo mu stejně zatěžko udržet rovnováhu jako muži prvnímu, avšak i přesto se spokojeně culil.

Pleskla voda a muž zaklel. Po chvíli se vzpamatoval z šoku a rozhlédl se kolem. Když spatřil toho, koho hledal, nemotorně pozvedl ukazováček…

„Jen počkej!“ Rudla po muži s kloboukem neohroženě skočil a s bojovným povykem ho srazil k zemi. Ten se nenechal vyvést z míry a aniž by se nějak bránil, nechal se unést vášnivým smíchem. Rudla se k němu brzy přidal, i když mu kapky studené vody způsobily husí kůži.

„Pojď ke mně, kamaráde,“ objal Rudla svého přítele, když bylo po boji. Držíce se kolem ramen se vraceli zpátky do hostince a společně prozpěvovali lidovou píseň.

Vešli do bujaré atmosféry přeplněného hostince. Za masivním pultem stál zavalitý hostinský Tebret a spokojeně se usmíval na všechny kolem. Pivo teklo proudem, stoly byly obložené pečínkami, uzeným masem či čerstvě vypěstovanou zeleninou a nebyl nikdo, kdo by do sebe právě nesoukal kus masa či mohutný doušek vydatné chmeloviny.

Uprostřed seděli čtyři vousatí chlapi a hráli karty. Hlouček kolem nich je povzbuzoval a našli se i tací, kteří považovali za povinnost podělit se o radu.

Za jedním z karbaníků stáli dva mladí muži. Oběma mohlo být tak okolo dvaadvaceti let, i když jejich zdrsnělá tvář by jim mohla pár let přidat. Zcela jistě byli zvyklí na těžkou práci po okolních lesích nebo na poli. Byli pro hru opravdu zapáleni a dosti přispívali k hlomozu, který do tohoto prostředí nepochybně patřil.

„Tak dost!“ okřikl je hráč, který se s nimi viditelně znal. Byl trochu nervózní asi proto, že na hromadě před ním se válela pěkná spousta peněz. „Potřebuju se soustředit!“ Jako mávnutím kouzelného proutku oba ztichli a šibalsky po sobě mrkli. Poté jen mlčky sledovali ubíhající hru.

Novému pozorovateli by se snad po chvíli hra mohla zdát nudná, avšak nikomu z přítomných se nic podobného v očích nezračilo.

V jednu chvíli vše utichlo. Muž, jenž prve okřikl mladíky, si lízl kartu a zpříma na ni pohleděl. Bylo vidět, že ostří zrak. Poté praštil s kartami o stůl a dal se do vítězoslavného povyku. Mladíci se k němu bez zaváhání připojili. Do ruky mu přišlo třetí eso – vyhrál a bral jmění, nastřádané skoro za celý večer.

Vyskočil ze židle a okamžitě si běžel dát další pivo; jeho radost byla nezměrná. Mladíci se k němu přidali a právě oni tři byli celý zbytek večera nejvíc slyšet.

„Tak už pojď, tati.“ Promluvil jeden z mladíků na výherce karetní hry, když ten snad už posedmé vyprávěl, jak se nemohl rozhodnout, které karty bude sbírat.

„Ale jo jo,“ odvětil dosti nelibě a poté se opět rozzářil. „Víte, já myslel, že mi Fery pošle svrška, ale kdepak… kdepak. Trefil se a bylo to doma.“ Byl mírně opilý, ale krásně, až roztomile rozradostnělý

„No tak, tati!“ Tentokrát promluvil ten druhý.

„Jo jo. Snad nehoří…“ Muž dopil a kupodivu naprosto stabilním krokem se vydal ven z místnosti.

Vyšli na osamělou náves do letního večera. Nocí poletoval teplý vánek, obloha byla plná svítících hvězd, jejichž svit nijak neomezoval zašlý měsíc. V korunách stromů, které lemovaly cesty skrz vesnici, se občas ozvalo houkání sovy a z nedaleké louky bylo možno slyšet tlumené cvrkání cvrčků a cikád. Byl to jednoduše nádherný letní večer, při němž se s čistým svědomím nedalo jít brzy spát.

„Tak dneska neskončíš u Doroty na slamníku, Andy?“ Dobíral si jeden mladík druhého se smíchem.

„Nech toho, Kene!“ V koutku úst mu pohrával úsměv. Měl zrzavé vlasy po ramena, jasný, pronikavý pohled a špičatou bradu. Světlé strniště ošlehané větrem by stálo za jedno přejetí břitvou a jen silné paže a mozoly na rukách ho stavěly spíše mezi muže než chlapce. Na první pohled člověka upoutal zdravým sebevědomím, jež mu zářilo z očí. „Víš, že na takové podružnosti nemám kdy…“

„Snad spíš nemáš s kým, ne?“ světlovlasý Ken se nahlas rozesmál. Byl velmi hezký a vypadal nevinně. Skopičina mu však svítila v modrých, jiskrných očích, které v sobě ale při trpělivém pohledu skrývaly bolesti minulosti.

„No to jistě.“ Mladík se pousmál a svému bratru podrazil nohy. Ten se jen mlčky skácel na hliněnou zem a tlumeně zaklel, protože byla mírně provoněná občasným kobylincem. Debata mezi nimi tím byla skončena dřív, než se Ken stačil rozpovídat.

Mlčky prošli několika ulicemi mezi domy, které by každý z nich našel i poslepu. Rourka nebyla příliš velká vesnice a vyznat se v jejích typických fasádách nebylo nic těžkého ani pro občasného návštěvníka.

Z okolních domků prosvěcovala plápolavá světélka svícnů a ukazovala jim na cestu. Na kraji vesničky stál poměrně velký, bytelný dům oplocený dřevěnými masivními latěmi a vsazený mezi dva velké statky. Dům byl postaven z cihel, okna měl dřevěná, napuštěná včelím voskem. Zahrada okolo něj zela prázdnotou s příchutí zanedbanosti, jako by obyvatelé již dlouhou dobu neměli vůli se o ni starat.

S nepatrným vrznutím vchodových vrátek vešla trojice do zahrady a po kamenné cestičce se po paměti dostala až k domovním dveřím. Muž zalovil v kapsách a ze změti vyhraných mincí vytáhl velký svazek klíčů. Cvakl zámek a všichni tři vešli dovnitř.

„Konečně doma,“ promluvil jeden z mladíků a zapálil na stole stojící svícen. Místnost se náhle rozsvítila v rozmanitých světlech a vypadala teple a útulně.

„Pcha, snad tě po těch pár krocích nerozbolely nohy, Andy?“ Dobíral si opět bratra Ken.

„Inu, rozbolely nerozbolely,“ pronesl s úsměvem Andy, „tebe bych samozřejmě v běhu porazil…“

„Jo? Snad abych ti to vyvrátil. Tak kdo doběhne odsud k hostinci a zpět jako první, vyhrál…“

„Platí,“ souhlasil Andy a nedbalými pohyby si protáhl ztuhlé svaly.

„Táto?“

„Mě z toho vynechejte, chlapci. Tentokrát si to budete muset soudcovat sami. Já na ty vaše taškařice nemám náladu…“ Muž to řekl s úsměvem. Nezlobil se.

„Dobrá, dobrá. Staří na kutě a my mladí jdeme tužit svaly…“ Ken byl v ráži.

„Ty drzoune jeden… Jen počkej ráno, dostaneš lekci.“ Muž se odebral do vyššího patra. Na kamenných schodech si náhle prozpěvoval veselou píseň. Z hlasivek se mu drala spokojenost.

„Tak jdeme na to,“ vypálil ze sebe Ken.

Vyšli opět do teplého večera a Andy se se zájmem zaposlouchal. Možná to bylo způsobeno tím, že těch pár piv již vyprchalo a jeho smysly se zbystřily, ale najednou se mu zdálo, že je přímo děsivé dusno. V uších mu zněl zvuk ticha a všude bylo až nezvykle mrtvo. Uvědomoval si, že je ta nejhlubší noc, ale přesto na to nebyl zvyklý… Taková prostě Rourka nebyla.

Bratři si stoupli vedle sebe.

„Tak pozor,“ pronesl do ticha napjatě Ken a postavil se do startovní polohy.

„Tři… dva… jedna.“ Ken vyrazil kupředu.

„Ty podvodníku,“ zasyčel za ním Andy a už mu šlapal na paty. Pomstil se. Podařilo se mu šlápnout tak, že jeho bratr vyzul botu. Ovšem toho to nijak zvlášť nevyvedlo z míry. Jen zaklel a hnal se dál, boty neboty.

Andy bratra brzy dohnal úplně. Oba namáhavě funěli a na Kenovi stále nebylo znát, že došlapuje jednou bosou nohou na hliněnou půdu s občasným kamením. Andyho to dosti rozčilovalo, ale touhy po vítězství mu to neubralo.

Doběhli k hostinci. Oba se téměř současně dotkli jeho stěny. Andymu najednou přejel mráz po zádech. Pocítil na sobě něčí pohled. Byl to však podivný pohled, jakoby hladový na kořist. Nebyl schopen určit, zda byl zvířecí, či snad lidský, každopádně mu to chtě nechtě přidalo na rychlosti. Rázem byl před bratrem několik sáhů. To byl náskok, který se s jednou botou již nedal dohnat. Po dalších několika okamžicích se Andy dotkl branky jejich domu a tím vyhrál.

„Co tě trefilo, člověče?“ Vydralo se z Kenových, zaměstnaných plic. „Tam u toho hostince jsi utíkal, jako když tě trefí…“

„Ale to víš…“ Styděl se přiznat Andy, že se vylekal pouhopouhého pohledu. „Měl jsem rezervy a už mě nebavilo poslouchat tvůj vyčerpaný dech.“ Ken se zatvářil, jako kdyby snad právě spolkl celý citron. Po chvíli se pokusil o úsměv.

„Tak tedy gratuluju k výhře. Měl si opravdu navrch.“ Bylo na něm znát, že nerad prohrál a ještě méně rád to přiznává, když měl předtím tolik vychloubačných řečí.

„Díky,“ odvětil s úsměvem Andy. Až mu bylo bratra líto. Vzal ho kolem ramen, oba se opláchli studenou vodou a šli spát.

„Dobrou noc,“ loučili se nahoře u ložnic a každý se odebral do té své.

Andy se před postelí unaveně protáhl. V místnosti bylo šero, ale on už neměl náladu rozsvěcovat svícen. Ulehl a malým okénkem hleděl na noční oblohu. Padala hvězda, když ho přemohl spánek. Slabé zafrkání koně už nevnímal…

Probudilo ho ostré zabušení pěsti na dřevo. Byl si jist, že spal jen okamžik. Posadil se na posteli a mžouraje do tmy přemýšlel, kdo co může uprostřed noci chtít. Chvíli jen poslouchal. Na chodbě v prvním patře zvolna cvakly dveře. Rychle vstal, hodil na sebe kalhoty a košili a šmátravým krokem se odebral ke dveřím.

Na chodbě stál jeho otec v pyžamu. V jedné ruce držel zapálený svícen, v druhé natažený samostříl. Připravená šipka v něm kolem sebe rozsévala strach. Muž se tvářil naprosto vážně. Když spatřil svého syna, nehnul ani brvou, a jen lehce pokývl ke dveřím. Vedle nich stál opřený o zeď meč v kožené pochvě. Andy nelenil a chopil se jej. Mít v domě pro každého člena alespoň jednu zbraň bylo na severu běžné. Skřetí hranice byla příliš blízko a nikdo ze starousedlíků, kteří zažili hrůzy skřetích nájezdů, nevěřil, že se to nemůže stát znovu. Dobře ukovaný železný meč jim přece jen dodával větší pocit bezpečí.

Znovu cvakly dveře a ve světle plápolavých svíček se objevil Kenův překvapený obličej. Na otcův pohled zareagoval stejně, na nic nečekal a zapnul si pouzdro s mečem okolo pasu.

Jejich otec se zvolna pustil po kamenných schodech o patro níž. Jeho ruka byla jistá, jako by za celý večer nepožil ani kapku alkoholu. Mladíci se tiše pustili za ním.

Když sešli pár schodů, zabušení se ozvalo znovu. Nedalo se říci, že by snad přidalo na razanci, ovšem rozhodně bylo daleko naléhavější.

Muž s kuší zvolna otevřel dveře. Dal si záležet, aby netrpělivý návštěvník nejprve spatřil hrot šipky, lesknoucí se ve světle svícnu. Oba mladíci zatím drželi dlaně na rukojetích svých mečů. Vyčkávali.

Ve světle ohně se jim zjevil podivný muž. Měl na sobě až na zem dlouhý, tmavě červený hábit se spuštěnou kápí. Ruce měl založeny v rukávech a nebýt jeho obličeje, vypadal by jako mnich.

Při pohledu na neznámou tvář se Andymu v hlavě smísilo několik pocitů. Na ústech bez rtů muži pohrával křečovitý úsměv, jako by nebyl zvyklý ho používat, a jeho oči promlouvaly němou děsivou řečí. Jejich vodová barva způsobovala, že mladíkovi běhal mráz po zádech. Cizinec se sice snažil tvářit přívětivě, ovšem jeho pohled byl zřetelně ač nechtěným, tak neklamným odrazem jeho duše. Pod pravým okem mu strašila rudá jizva a černé, nakrátko ostříhané vlasy mu udělovaly spíše postavu vězně, nežli mnicha. Andy se nechtěně otřásl a vybledlé oči na něm zkoumavě utkvěly. Rázem ho přemohl strach. Sklopil zrak a nechal je zaryté v zemi. Již se ten pohled neodvážil opětovat.

Jeho otec se však viditelně nezalekl.

„Copak chcete?“ V hlase muže byl cítit odpor, který, ač se ho snažil potlačit, vyvěral z nutných emocí. Mnich okamžik mlčel. Ta chvíle Andymu připadala jako věčnost. Neodvážil se vzhlédnout.

„Totiž…“ odmlčel se a snad hledal slova. „My jsme přišli s posláním,“ mluvil hlubokým, až sípavým hlasem a velmi formálním tónem.

„Kdo je to my?“ skočil mu do řeči muž se samostřílem. Andy na něj pohlédl. Jeho otec při vyřčených slovech nehnul ani brvou. Mladíka to nepatrně uklidnilo. Meč v pochvě však přesto sevřel ještě o něco pevněji.

Přede dveřmi se objevil další neznámý. Byl holohlavý s hustým, černým obočím. Křečovitý úsměv byl stejně nedůvěryhodný jako úsměv jeho druha. Černé oči působily hrozivě, neboť barva duhovek a zornic se nelišila. Jako kdyby byly vypáleny nějakou temnou silou. Muž měl na sobě stejně rudý hábit, jako jeho společník.

Otec mladíků oba neznámé přejel nic neříkajícím pohledem.

„Co je tak nutné, že rušíte noční klid slušných obyvatel?“

„To je na dlouhé povídání,“ odvětil černovlasý muž líně. „Možná by bylo lepší jít dál a posedět…“

„Špatný nápad. Nevidím jediný důvod, zvát nevychovance uprostřed noci do svého domu…“ Andy si všiml, že lysý muž zatnul obě ruce v pěst. Zhoupl se mu z toho žaludek strachy a i přes noční chlad mu na čele vyrazily kapičky studeného potu. Neodvážil se je setřít. Z cizinců šel strach, jenž nutil k očekávání něčeho děsivého.

„Tedy…“ začal první příchozí chladně. „Posílá nás nejvyšší kruh. Jedná se o velice důležité poslání…“ Odmlčel se a zkoumavě pohleděl na muže s kuší. Narazil však jen na kamennou tvář. Znovu se chystal rozhovořit, ovšem nestalo se tak. Nabral vzduch do plic a vzápětí se zarazil. Všichni se chtě nechtě zaposlouchali do nočního ticha. Andy nic neslyšel, ovšem poněkud ho to rozrušilo. Ani jeden z příchozích nepromluvil. Oba jen mlčky hleděli do prázdna a napínali uši. Srdce ve spáncích rázem vše přehlušilo…

„Možná by bylo skutečně lepší, kdybychom mohli jít d…“ Nedokončil. Tichem se ozvala ohlušující rána a všichni byli ozářeni oslňujícím přívalem světla. Více však Andy nebyl schopen zahlédnout. Jeho otec hbitě přibouchl dveře a zatlačil oba syny dále ode dveří, jako by je snad útroby domu mohli ochránit. Kuší bloudil od okna k oknu a zpátky na dveře. Oba mladíci tasili zbraně a postavili se za otce.

Ozvala se další pekelná rána, pak podivné cvaknutí, připomínající otočení klíče v zámku, a další rána. Kolem okna proletěla ohnivá koule. S příšerným svistem, jež byl zastaven až v morku kostí, se hnala vzduchem. Vzápětí bylo slyšet pálení masa a srdceryvný řev. Řev muže ve smrtelné agonii. Andy se roztřásl strachy.

Jekot mu stále dozníval v ušních boltcích, když se ozvalo znovu to cvaknutí. Jako by rázem kolem bleskově proletěla celá vichřice. Na stěnu jejich domu cosi těžkého prudce narazilo. Andy si s hrůzou uvědomil, že to bylo lidské tělo. Meč mu vyklouzl ze zpocené ruky. Řinkot se rozléhal místností jako celá zvonkohra. Všichni tři strnuli v očekávání. Bylo ticho.

Z boku se prodralo praskání okenní tabule. Oknem proskočil muž v zářivě tyrkysovém hábitu. Nevšímal si jich. Otočil se. Ozvalo se další cvaknutí a jako kdyby chtěl cosi hodit ven z okna. Z ruky mu vyletěl bílý chomáč hmoty, jež připomínala sníh, a vytratil se ve venkovní tmě.

Netrvalo to ani mrknutí oka, když se rozbilo okno na druhé straně, a znovu kolem proletěl zvuk vichřice. Slabý vánek ovanul Andymu tvář. Muž v tyrkysovém hábitu byl neuvěřitelnou silou mrštěn na stěnu. Zůstal nehybně ležet. Druhým rozbitým oknem proskočil další v tmavě červeném hábitu. Hábit měl u nohou ohořelý a vypadal doslova zbídačeně. Vzduchem zasvištěla šipka. Muž se chytil za krk a skácel se. Jejich otec vložil do kuše šipku novou a zamířil k tomu v tyrkysovém hábitu. Ještě dýchal. Mladíci se postavili za otce.

Hleděli do tváře postarší osoby, zírající do tmy. Otec ji pevně sevřel za rameno a zavrčel:

„Co chcete?“ Neznámý se opět zahleděl do šera. Andy měl chvílemi pocit, že oči sledují jeho. Poté se vše vyjasnilo. Muž zvedl ruku, natáhl ji a chvějícím se ukazovákem ukázal do tmy. Andy si s hrůzou uvědomil, že prst ukazuje na něj…

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog

1. Noční návštěva