(ukážka)

Forrest Carter

The Education of Little Tree

Copyright © 1976 by Forrest Carter

Copyright renewed 2004

Copyright © 2008 india carter llc

Published by arrangement

with Bowen Books LLC

Translation © Jarmila Samcová, 2006

Translation of poems © Marián Andričík, 2006

Cover photo © Edward S. Curtis. Guilcene Boy

Design & layout © Erik Jakub Groch, 2006

Slovak edition © Artforum, Bratislava 2016

Ak máte pocit, že sa nám ten náš úmysel nevydaril,

ak máte dojem, že sme zašli priďaleko,

ak máte podozrenie, že sme sa stratili v hypermarkete,

ak sa vám zdá, že sme dušu predali svetovej banke,

ak by ste sa na toho Bieleho víťaza chceli pozrieť z odstupu,

prečítajte si túto knihu.

Otvorte celé zrkadlo, stránku za stránkou a uvidíte nás v ňom.

Uvidíte nás tam všetkých:

obchodníkov pokorených majestátom divokého lesa,

kazateľa zaskočeného kŕkaním žaby, lebo nezbadal,

že z indiánskeho kabáta sa na neho smeje jeho vlastný Boh.

Hoci to zrkadlo je trochu krivé, je čisté ako slza.

Indiánska slza v prachu cesty do vyhnanstva.

Ak chcete svet vidieť taký, aký je,

pozrite sa naň detskými očami,

pozrite sa naň z hĺbky hory,

pozrite sa naň spolu so starým otcom.

Starý otec musí byť, pravdaže, prinajmenšom polovičný Indián.

Nuž tak sa na svet díva táto kniha

Daniel Pastirčák

Venované Čerokíom

M

MALÝ STROM

Mamka prežila tatka len o rok. A tak som sa dostal k starým rodičom. Mal som päť rokov. Podľa starej maminho rozprávania sa rodina po pohrebe na smrť povadila.

Postávali na rozbrázdenom dvore za našou chalupou pod svahom, a kým si rozdeľovali maľovanú posteľ, stôl a stoličky, s hlbokým zaujatím rozoberali, kam mám ísť.

Starý otec nevravel nič. Stál na konci dvora, na okraji zástupu, a stará mama za ním. Starý otec bol polovičný Čerokí a stará mama čistokrvná Indiánka.

Vyčnieval nad ostatnými príbuznými, bol vysoký, meral meter deväťdesiat, na hlave veľký čierny klobúk a čierny oblek, ktorý nosil iba do kostola a na pohreby. Stará mama upierala oči na zem, ale starý otec pozrel ponad zástup na mňa, a tak som sa predral k nemu, objal mu nohu a už som sa ho nepustil, aj keď ma od neho chceli odtrhnúť.

Stará mama povedala, že som vôbec nereval ani neplakal, len sa držal starého otca, a po hodnej chvíli, keď ma mykali a ja som sa len držal, starý otec siahol dolu a položil mi na hlavu svoju veľkú ruku.

„Dajte mu pokoj,“ vyhlásil. A tak prestali. Starý otec na verejnosti rozprával zriedkavo, ale keď prehovoril, všetci ho počúvali, tvrdila stará mama.

Bolo tmavé zimné popoludnie. Kráčali sme dolu svahom, kým sme nevyšli na cestu do mesta. Starý otec kráčal popredu na okraji cesty, batoh s mojím šatstvom prehodený cez plece. V tej chvíli som pochopil, že keď ideš za starým otcom, musíš klusať, a stará mama za mnou si kedy-tedy nadvihla sukne, aby s nami mohla držať krok.

V meste sme prešli na chodník, ale kráčali sme takým istým spôsobom, starý otec popredu, až kým sme sa nedostali na autobusovú stanicu. Dlho sme tam stáli, stará mama čítala nápisy na autobusoch, čo prichádzali a odchádzali. Starý otec vyhlásil, že stará mama vie čítať rovnako dobre ako všetci ostatní. Presne vo chvíli, keď sa už stmievalo, vybrala autobus, čo nám zastal pred nosom.

Počkali sme, kým všetci nastúpia, a to bolo dobre, lebo len čo sme položili nohy na schodíky, začali sa patálie. Starý otec šiel prvý, ja som bol v prostriedku a stará mama stála vo dverách na spodnom schodíku. Starý otec vytiahol peňaženku z predného vrecka nohavíc a chystal sa platiť.

„Kde máte lístky?“ vyrútil sa na nás vodič a celý autobus sa pozeral na nás. Starého otca to však vôbec nepomýlilo. Povedal vodičovi, že chceme zaplatiť, a stará mama zozadu šepkala starému otcovi, aby povedal, kam chceme ísť. Starý otec to vodičovi povedal.

Vodič oznámil starému otcovi, čo to stojí, a kým starý otec veľmi starostlivo odratúval peniaze – lebo svetla už bolo málo – vodič sa obrátil k prítomným v autobuse, zdvihol pravú ruku a skríkol: „Hau!“ Zasmial sa a všetci sa zasmiali s ním. Cítil som sa lepšie, lebo som sa nazdával, že sú priateľskí a že sa neurazili preto, lebo sme si nekúpili lístky vopred.

Potom sme prešli dozadu a ja som zbadal chorú paniu. Mala okolo očí neprirodzene čierne kruhy a ústa celé červené od krvi, ale keď sme prechádzali okolo, priložila si dlaň na ústa a z celého hrdla zrevala „ua…húú!“ Usúdil som, že ju nevoľnosť rýchlo prešla, lebo sa zasmiala a všetci ostatní sa zasmiali tiež. Chlap, čo sedel vedľa nej, sa takisto zarehotal a plesol sa po stehne. Mal na kravate veľkú ligotavú sponku, a tak som nepochyboval, že sú bohatí a že by si mohli zavolať lekára, keby ho naozaj potrebovali.

Sedel som v prostriedku medzi starou mamou a starým otcom. Stará mama vystrela ruku a potľapkala starého otca po zápästí, on jej zovrel dlaň a držal ju na mojom lone. Bolo to príjemné, a tak som zaspal.

Z autobusu sme vystúpili v hlbokej noci na okraji štrkovej cesty. Starý otec vykročil a ja so starou mamou za ním. Chlad nám prenikal až do špiku kostí. Vyšiel mesiac. Ponášal sa na polovicu veľkého melóna a postriebroval cestu pred nami, kým sa nám v ohybe nestratila z očí.

Až keď sme odbočili z cesty do trávnatého úvozu, zbadal som vrchy. Týčili sa tam tmavé a tienisté, polmesiac presne nad hrebeňom, čo sa dvíhal tak vysoko, že človek musel zakloniť hlavu dozadu, aby naň dovidel. Z tej horskej čierňavy ma striaslo.

Stará mama za mnou sa ozvala: „Wales, on už nevládze.“ Starý otec zastal a obzrel sa. Zahľadel sa dolu na mňa. Široká strieška veľkého klobúka mu zatieňovala tvár.

„Keď človek o čosi príde, je celkom dobre unaviť sa,“ povedal. Zvrtol sa a znovu vykročil, ale teraz sa s ním už dal ľahšie držať krok. Starý otec spomalil, a tak som usúdil, že aj on je už unavený.

Po dlhom čase sme odbočili z úvozu na chodníček a smerovali rovno do hôr. Zdalo sa, že kráčame rovno na vrch, ale ako sme šli, končiare sa roztvárali a ukladali po našich bokoch.

Zvuk našich krokov sa začal šíriť v ozvene. Zovšadiaľ sa ozývali šelesty a šumy, šepot a vzdychy, akoby stromy a všetko naokolo začalo ožívať. A bolo teplo.

Vedľa nás sa ozýval žblnkot, bublanie a hukot, ako sa horský potok valil ponad skaly a vytváral tône tam, kde sa zastavil, a potom sa znovu hnal vpred. Ocitli sme sa v kotline.

Polmesiac sa stratil za hrebeňom a rozlieval po oblohe striebro. Prekryl kotlinu kupolou sivého svetla, a to dopadalo na nás dolu.

Stará mama za mnou si začala pohmkávať melódiu a ja som vedel, že je indiánska a nepotrebuje nijaké slová, lebo jej zmysel je jasný, a ja som sa pri nej cítil v bezpečí.

Brechot sa ozval tak náhle, že som podskočil. Dlhý a žalostný, lámal sa do vzlykov a ozvena ho prijímala a unášala ďalej a ďalej, naspäť do hôr.

Starý otec sa zachechtal: „To musí byť stará Maud – nemá taký čuch ako izbový maznáčik, ale zato počuje dobre.“

V mihu nás obklopili psy, kňučali okolo starého otca a vetrili okolo mňa, lebo môj pach nepoznali. Stará Maud znova zabrechala, tentoraz celkom blízko, a starý otec povedal: „Ticho, Maud!“ A natžiaľnyo ho spoznala, rozbehla sa k nám a vyskakovala na nás.

Prešli sme po brvne ponad potôčik a zrazu sme mali pred sebou zrubovú chalupu, ukrytú pekne medzi veľkými stromami, za ňou vrch a pred ňou veranda pekne pozdĺž celého priečelia.

Veľký pitvor vnútri oddeľoval miestnosti. Pitvor bol na oboch koncoch otvorený. Niektorí ľudia to volajú gánok, ale vrchári tomu hovoria „psí výbeh“, lebo psy tade behajú hore-dolu. Na jednej strane bola veľká miestnosť, kde sa varilo, jedlo a sedelo, a na druhej strane psieho výbehu boli dve spálne. Jedna bola starého otcova a starej mamina. Tá druhá mala byť moja.

Vystrel som sa na pružnej mäkkosti jelenicového výpletu natiahnutého na ráme z hikóriových brvien. Cez otvorený oblok som videl stromy za horským potôčikom, tmavé v prízračnom svetle. Doľahli na mňa spomienky na mamku a pocit cudzoty.

Na hlave som pocítil akúsi ruku. Vedľa mňa sedela na dlážke stará mama, široké sukne rozprestreté okolo seba, vlasy pretkané striebrom a zapletené do vrkočov jej splývali na plecia a do lona. Aj ona sa pozerala von z obloka a zrazu začala ticho a jemne spievať:

Už cítia, že sa blíži k nim,

aj les, aj vietor s píšťalou,

a otec vrch už spieva k nebesám.

Z Malého Stroma nejde strach,

vedia, že dobré srdce má,

a Malý Strom v ich piesni nie je sám.

Aj Laj-ná, riečka pochabá,

veselo vlnky prepletá,

cez hory znie jej klokotavý hlas.

Ó, počúvajte, spievam vám

o našom malom bratovi.

Malý Strom, braček, prišiel medzi nás.

Aj Awi usdi, jelenček,

či prepelička Mi-ni-lí,

ba vrana Kagu zaspievajú nám.

„Smelé má srdce Malý Strom

a láskavosťou vyniká,

nech Malý Strom už nikdy nie je sám.“

Stará mama spievala a pomaly sa hojdala dozadu a dopredu. A ja som počul vietor hovoriť, Laj-ná, horský potôčik, spieval o mne všetkým mojim bratom.

Vedel som, že Malý Strom som ja, a bol som šťastný, že ma ľúbia a chcú ma. A tak som prestal plakať a pokojne zaspal.

C

CESTA

Starej mame trvalo celý týždeň, kým mi ušila vysoké mokasíny. Sedela pritom v hojdacom kresle, čo vŕzgalo pod jej krehkým telom. Ako tam pracovala a pohmkávala si, borovicové suky praskali v kozube. Ohnutým nožom narezala z jelenice úzke pásiky, ktorými poobšívala okraje. Keď bola hotová, namočila mokasíny do vody a ja som si ich mokré obul a chodil v nich, kým neuschli, hore-dolu po izbe, kým nezmäkli a neprispôsobili sa, ľahučké ani pierko.

V to ráno som si natiahol montérky, pozapínal bundu a vkĺzol do mokasín. Bola tma a chladno – také skoré ráno, že v korunách stromov ešte nešumel ani vánok.

Starý otec mi povedal, že s ním môžem ísť na vrchný chodník, keď vstanem, a že on ma budiť nebude.

„Muž ráno vstáva z vlastnej vôle,“ poznamenal zo svojej výšky smerom dolu ku mne a neusmial sa. Lenže starý otec pri vstávaní robil taký hrmot, narážal do steny mojej izby a rozprával sa so starou mamou neobyčajne hlasno, a tak som ho počul, a bol som prvý vonku a čakal naňho spolu so psami.

„Tak ty si tu?“ Akoby to starého otca prekvapilo.

„Áno, pane,“ povedal som a usiloval sa nedať v hlase najavo hrdosť.

Starý otec ukázal prstom na psy, čo okolo nás vyskakovali. „Vy tu ostanete,“ rozkázal im a ony stiahli chvosty, kňučali a prosíkali a stará Maud začala zavýjať. Ale nešli za nami. Stáli v žalostnej skupinke a pozorovali nás, ako odchádzame z čistiny.

Na spodnom chodníku som už bol. Viedol popri brehu horského potoka, ohýbal sa a skrúcal v kotline, kým nevtiekol na lúku, kde mal starý otec stodolu a kde držal svojho mula a kravu. Ale toto bol horný chodník, ktorý odbočoval doprava a viedol popri svahu vrchu, smerujúc neprestajne hore, ako obtáčal kotlinu. Klusal som za starým otcom a cítil som strmé stúpanie.

Cítil som však aj čosi viac, tak ako mi to predpovedala stará mama. Mon-o-lá, matka Zem, prenikala mojimi mokasínami. Vnímal som, ako sa do nich tlačí a ako sa vzdúva, inde uhýba a tam zasa poddáva… a korene, čo pretkávajú jej telo, a v jej hĺbke pulzovanie vody-krvi. Bola teplá a pružná a pritískala si ma na prsia, presne tak, ako stará mama povedala, že to urobí.

V chladnom vzduchu sa môj dych zrážal do obláčikov a horský potok sa rútil hlboko dolu pod nami. Z cencúľov podobných zubom, čo lemovali holé konáre, kvapkala voda, a keď sme sa dostali vyššie, na chodníku bol ľad. Sivé svetlo rozpustilo tmu.

Starý otec zastal a ukázal povedľa chodníka. „Tu je – moriačia prť – vidíš?“ Spustil som sa na všetky štyri a uvidel som: drobné odtlačky podobné paličkám vychádzali z jedného miesta.

„Tak,“ vyhlásil starý otec, „tu urobíme pascu.“ Odbočil z chodníka a pohľadal jamu po vyhnitom pni.

Vyčistili sme ju najprv od lístia, a potom starý otec vytiahol svoj dlhý nôž a vydlabal kyprú hlinu. Roztrúsili sme ju na lístie. Keď bola jama taká hlboká, že som nevidel ponad jej okraj, starý otec ma z nej vytiahol. Navláčili sme k nej konáre a tými sme jamu zakryli. Na ne sme nahádzali celé náručia lístia. Potom starý otec dlhým nožom vyrýpal chodníček, ktorý sa zvažoval do jamy a naspäť k moriačej prti. Vybral z vrecka semená červenej indiánskej kukurice, rozsypal ich po chodníčku a hrsť hodil aj do jamy.

„Teraz pôjdeme,“ vyhlásil a znova sa vydal na vrchný chodník. Ľad, čo pokrýval zem ani poleva, nám praskal pod nohami. Ako sa kotlina pod nami menila na úzku trhlinu, vrch oproti nám sa približoval a horský potok pripomínal ostrie oceľového noža, zarezávajúceho sa do dna úžľabiny.

Len čo sa prvé lúče slnka dotkli vrcholkov hôr na druhej strane doliny, sadli sme si na lístie vedľa chodníka. Starý otec vytiahol z vrecka kyslý suchár a jelenie mäso pre mňa, jedli sme a pozorovali vrch.

Akoby na ňom vybuchlo slnko a do vzduchu sa rozleteli trblietavé spŕšky iskier. Od žiary inoväte boleli oči a ako slnko rozpúšťalo nočné tiene čoraz nižšie a nižšie, aj trblietanie sa spúšťalo dolu. Vrana na stráži vyslala do ovzdušia tri ostré zakrákania, vystríhala okolie pred našou prítomnosťou.

Zrazu vrch pukol, zavzdychal a vydal do ovzdušia drobné obláčiky pary. Slnko vyslobodzovalo stromy z ľadového panciera a vrch bzučal a mrmlal.

Starý otec pozoroval, rovnako ako ja, toto divadlo a načúval zvukom, čo s postupujúcim ránom silneli do hlbokého hvizdu v korunách stromov.

„Ožíva,“ povedal tichým hlasom, neodtŕhajúc oči od vrchu.

„Áno, pane,“ opakoval som, „ožíva.“ A v tej chvíli som si uvedomil, že medzi mnou a starým otcom vládne porozumenie, aké väčšina iných ľudí nepozná.

Nočný tieň cúval dolu úbočím, prechádzal cez lúčku, oťaženú trávou a ligotavú v slnečnom kúpeli. Lúka bola na svahu vrchu. Starý otec vystrel ruku. V tráve sa natriasala a podskakovala prepelica, kŕmila sa semiačkami. Nato starý otec ukázal na ľadovobelasú oblohu.

Neboli na nej nijaké oblaky, ale spočiatku som tú škvrnku stúpajúcu nad obzor nevidel. Rástla. V ústrety slnku, tak, aby ho tieň nepredbehol, sa vták rútil dolu úbočím, lyžiar na vrcholkoch stromov, krídla napoly zložené… ako hnedá guľka… rýchlejšie a rýchlejšie smerom k prepelici.

Starý otec sa zachechtal. „To je starý Tal-kon, jastrab.“

Prepelica sa náhlivo vzniesla a hnala sa medzi stromy – ale bola pomalá. Jastrab zaútočil. Do vzduchu sa rozleteli pierka a vtáky boli zrazu na zemi, jastrabova hlava sa dvíhala a klesala v smrtiacich úderoch. V mihu sa vzniesol s mŕtvou prepelicou v pazúroch naspäť hore na úbočie vrchu a za obzor.

Neplakal som, ale viem, že som sa tváril smutne, lebo starý otec povedal: „Netráp sa, Malý Strom. To je Cesta. Tal-kon chytil pomalú prepelicu, a tak tá pomalšia prepelica nevychová potomstvo, ktoré by bolo takisto pomalé. Tal-kon požerie tisícky potkanov, čo požierajú prepeličie vajcia – tie od rýchlych aj od pomalých – a Tal-kon žije podľa Cesty. Tal-kon pomáha prepeliciam.“

Starý otec vyrypol nožom zo zeme sladký koreň a ošúpal ho, takže z neho kvapkala životodarná šťava nazbieraná na zimu. Prerezal ho napoly a podal mi ten hrubší koniec.

„Toto je Cesta,“ povedal ticho. „Ber si iba to, čo potrebuješ. Keď si berieš jeleňa, neber toho najmocnejšieho. Vyber si slabšieho a pomalšieho a potom budú jelene mocnejšie a vždy ti dajú mäso. Pa-ko, panter, to vie, a tak to musíš vedieť aj ty.“

A zasmial sa. „Iba Tí-bí, včela, si ukladá viac, ako potrebuje… a tak ju okráda medveď a medvedík čistotný… a Čerokíovia. Tak je to s ľuďmi, čo si berú viac, ako im patrí. Prídu o to. A budú kvôli tomu vojny… budú sa kvôli tomu viesť dlhé rozhovory, lebo si budú chcieť podržať viac ako iba svoj podiel. Budú hovoriť, že zástava ich na to oprávňuje… a muži budú zomierať kvôli slovám a zástave… ale oni nikdy nemôžu zmeniť zákony Cesty.“

Šli sme dolu chodníkom. Slnko už bolo vysoko nad nami, keď sme prišli k pasci na moriaky. Počuli sme ich prv, ako sme pascu uvideli. Boli tam, vyplašene pískali.

„Veď na vchode nie sú nijaké dvierka, starý otec,“ povedal som. „Prečo jednoducho nesklonia hlavy a nevyjdú von?“

Starý otec sa ponoril hlboko do jamy a vytiahol odtiaľ veľkého škriekajúceho moriaka, zviazal mu nohy motúzom a uškrnul sa.

„Starý Tel-ki je ako niektorí ľudia. Pretože vie všetko, nikdy sa nepoobzerá okolo seba. Chodí s hlavou vztýčenou dovysoka a nič sa nenaučí.“

„Tak ako vodič autobusu?“ Nemohol som zabudnúť na vodiča, ktorý sa vyrútil na starého otca.

„Vodič autobusu?“ Starý otec sa zatváril udivene, nato sa zasmial a smial sa aj vtedy, keď znovu ponoril hlavu do jamy a vytiahol odtiaľ ďalšieho moriaka.

„Tuším, že áno,“ chechtal sa, „tak ako ten vodič autobusu. Aj on na nás hudroval, keď na to teraz spomínam. Ale s tým sa musí trápiť sám, Malý Strom. My si s tým nemusíme zaťažovať hlavu.“

Starý otec ich poukladal na zem, nohy zviazané. Bolo ich šesť, a teraz na na ne ukázal. „Všetky sú skoro rovnako staré… to sa dá posúdiť podľa hrúbky ich hrebienkov. Potrebujeme iba tri, tak sa teraz rozhodni, Malý Strom.“

Obchádzal som ich, ako sa tak zmietali na zemi. Kvokol som si a prezeral si ich a znovu ich obišiel. Musel som si to dobre rozmyslieť. Spustil som sa na všetky štyri a plazil sa pomedzi ne, kým som nevybral tri najmenšie.

Starý otec nepovedal nič. Rozviazal tým trom väčším motúzy na nohách a ony sa rozleteli, tlčúc krídlami na svahu. Dva moriaky si prevesil cez plece.

„Budeš vládať niesť toho tretieho?“ spýtal sa.

„Áno, pane,“ povedal som, ale nebol som si celkom istý. Na starého otcovej kostnatej tvári sa zjavil široký úsmev. „Keby si nebol Malý Strom… dal by som ti meno Malý Jastrab.“

Šiel som za starým otcom dolu chodníčkom. Moriak bol ťažký, ale mal som dobrý pocit z toho, že ho mám na pleci. Slnko sa naklonilo k vzdialenejšiemu vrchu, prenikalo cez konáre stromov popri chodníku a vypaľovalo na ňom zlaté ornamenty. Vietor v toto neskoré zimné popoludnie zamrel a ja som počul starého otca predo mnou pohmkávať si. Túžil som prežívať túto chvíľu navždy… lebo som vedel, že som starému otcovi urobil radosť. Pochopil som Cestu.

V podvečernom zimnom slnku kráčať cez lesy

po cestičke samý zlatý kvet

zostupovať k chalupe s moriakom na pleci,

Čerokí vie – nad ten pocit niet.

Pozri, deň sa rodí, hory všade dokola,

pieseň vetra v stromoch počúvaj.

Cítiš, ako život tryská z hlbín Mon-o-lá,

a hneď vieš, kde Čerokí má raj.

Ani chvíľu bez smrti sa život nevie hnúť,

večným putom spolu zviazaní.

Pochop múdrosť Mon-o-lá a spoznáš pravú púť,

dušu Čerokíov na dlani.

T

TIENE NA STRECHE CHALUPY

V tú zimu sme po večeroch sedávali pred kamenným kozubom. Ľahšie suky, povyberané zo spráchnivených pňov, prskali a hádzali iskry, lebo boli presýtené hustou červenou živicou, a vrhali na stenu tiene, ktoré skákali a mizli, aby sa znovu zjavili a oživovali stenu fantastickými obrazmi, zjavujúcimi sa a zasa sa rozplývajúcimi, rastúcimi a ustupujúcimi. Mlčky sme dlho pozorovali plamene a tanec tieňov. Nato starý otec prerušil ticho niektorou zo svojich poznámok o „čítaní“.

Dva razy do týždňa, vždy v sobotu a v nedeľu večer, stará mama zapálila petrolejku a čítala nám. Svietiť si lampou bol prepych a ja som nepochyboval o tom, že sa to robí kvôli mne. Museli sme petrolejom šetriť. Raz do mesiaca sme so starým otcom zašli do osady, a ja som niesol kanistru na petrolej, otvor upchatý koreňom, tak aby sme po ceste nazad nevyliali ani kvapôčku. Plná kanistra stála päť centov a starý otec mi preukazoval veľkú dôveru, keď mi dovolil niesť ju celou cestou späť do chalupy.

Keď sme sa vyberali na cestu, vždy sme mali zoznam kníh, čo nám stará mama pripravila, a starý otec ho ukázal knihovníčke a vrátil knihy, ktoré stará mama už prečítala. Predpokladám, že nepoznala moderných autorov, lebo na zozname bol vždy pán Shakespeare (hocičo, čo sme od neho ešte nemali, lebo nepoznala názvy jeho diel). Stávalo sa, že starý otec mal kvôli tomu s knihovníčkou nedorozumenia. Povyberala z políc rozličné príbehy od pána Shakespeara a čítala názvy. Keď si starý otec nepamätal názov, musela nám prečítať stránku – niekedy jej starý otec povedal, aby čítala ďalej, a ona prečítala niekoľko stránok.

Zavše som ten príbeh spoznal skôr ako starý otec, a tak som ho potiahol za nohavicu a kývnutím hlavy mu naznačil, že ten sme už čítali, ale stala sa z toho akási súťaž – starý otec ma chcel predbehnúť, no potom zmenil názor a knihovníčka bola z toho celá popletená.

Spočiatku bývala podráždená a spytovala sa starého otca, načo sú mu knihy, keď nevie čítať, a on jej vysvetlil, že nám číta stará mama. Potom si už sama zapisovala, čo sme čítali. Bola milá a vždy, keď sme vošli do dverí, usmiala sa na nás. Raz mi dala červenopásikavú cukrovú paličku a ja som si ju odložil, kým nebudeme vonku. Rozlomil som ju napoly a rozdelil som sa so starým otcom. Pretože sa mi nepodarilo rozlomiť ju na dve rovnaké časti, vzal si tú menšiu.

Vypožičaný slovník sme nevracali, ale stále si výpožičku predlžovali, lebo som sa musel naučiť päť slov za týždeň, začínajúc na začiatku, čo bolo pre mňa značne namáhavé, lebo som musel cez týždeň tvoriť vety, v ktorých som tie slová použil. To je ťažké, keď sa za týždeň naučíte iba slová na A alebo B, keď ste práve pri B.

Ale boli tam aj iné knihy: jedna z nich bola Vzostup a pád Rímskej ríše… a potom tam boli takí autori, ako Shelley a Byron, o ktorých stará mama nevedela, ale knihovníčka nám ich pribalila.

Stará mama čítala pomaly, skláňajúc hlavu nad knihou, dlhé vrkoče sa jej pritom dotýkali dlážky. Starý otec sa hojdal v kresle, čo ticho vŕzgalo, sem a tam, a keď sme sa dostali k napínavej pasáži, vždy som to vedel, lebo starý otec sa prestal hojdať.

Keď stará mama čítala o Macbethovi, videl som v tieňoch na stene ožívať hrad a bosorky a pomkol som sa bližšie k starého otcovmu kreslu. Prestal sa kolísať, keď stará mama prišla k tomu bodaniu dýkou, kalužiam krvi a tak ďalej. Starý otec vyhlásil, že nič z toho by sa nestalo, keby sa lady Macbethová starala o tie veci, o ktoré sa žena starať má, a nepchala nos do vecí, ktoré mal právo urobiť pán Macbeth, a okrem toho, nebola to ani nijaká veľká dáma, a on nevie, prečo ju za takú pokladali. Starý otec to vyhlásil v rozrušení v zápale prvého čítania. Neskôr, keď si to všetko prebral v hlave, usúdil, že s tou ženskou pravdepodobne nebolo všetko v poriadku (odmietal o nej hovoriť ako o „lady“). Ale dodal, že raz videl jelenicu v ruji, ktorá si nemohla nájsť jeleňa a celkom sa z toho pomiatla, narážala do stromov a nakoniec sa utopila v potoku. Dôvodil, že sa to nedá s istotou povedať, lebo pán Shakespeare nič také nenaznačuje, ale všetko to môže ísť na vrub pána Macbetha – to naznačuje veľa vecí – do čoho sa ten človek vložil, všetko pokazil.

Veľmi sa kvôli tomu trápil, ale nakoniec dospel k názoru, že najväčšia vina spočíva na pani Macbethovej, lebo mohla svoju rozpálenosť a podlosť utíšiť nejako ináč, ako napríklad tĺcť si hlavu o stenu, ak už nič iné, namiesto toho, aby vraždila príbuzenstvo.

Pri zavraždení Júlia Cézara sa starý otec pridal na jeho stranu. Vyhlásil, že nemôže odsúhlasiť všetko, čo pán Cézar vykonal – vlastne ani nevie o všetkom, čo ten človek urobil – ale tvrdil, že to bola tá najpodlejšia čeliadka, ten Brutus a všetci tí ostatní, ako sa tak zákerne priblížili k tomu chlapíkovi, išli naňho v presile a ubodali ho na smrť. Povedal, že ak mali s Cézarom nejaké nezrovnalosti, mali si to povedať a pekne-krásne to dať do poriadku. Tak sa kvôli tomu rozčuľoval, že ho stará mama musela upokojovať. Vraj my všetci, čo sme tu, sme na strane pána Cézara a máme na jeho vraždu rovnaký názor, takže sa tu starý otec nemá s kým vadiť, a okrem toho to bolo tak dávno, podľa nej sa s tým už nedá nič robiť.

Do ozajstného sporu sme sa však dostali kvôli Georgeovi Washingtonovi. Aby ste pochopili, čo to pre starého otca znamenalo, musím vám priblížiť niektoré okolnosti.

Starý otec pokladal za prirodzených nepriateľov všetkých, čo ohrozovali vrchárov. A navyše bol chudobný a bol väčšmi Indiánom ako niekým iným. Dnes by som povedal, že jeho nepriateľmi boli tí, čo predstavovali štátnu správu, lenže pre starého otca či už šerif, štátny alebo federálny agent, politik akéhokoľvek zafarbenia, všetci predstavovali „zákon“ a myslel tým mocných netvorov, ktorí nedbajú na to, ako musia ľudia žiť a vynájsť sa vo svete.

Starý otec povedal, že bol „už dospelý chlap, čo stojí na vlastných nohách, keď sa dozvedel, že páliť whisky je proti zákonu“. Vraj mal bratanca, ktorý sa to jakživ nedozvedel a odišiel do hrobu bez najmenšej vedomosti o tejto skutočnosti. Vraj ten bratanec mal vždy podozrenie, že zákon je proti nemu, lebo nehlasoval „správne“, ale nikdy sa mu nepodarilo prísť na to, ako vlastne treba správne hlasovať. Starý otec bol presvedčený, že jeho bratanec sa utrápil a odišiel do hrobu predčasne, lebo sa pri každých voľbách, pri ktorých sa hlasovalo, strašne sužoval, aby vyriešil svoj „problém“. Bol kvôli tomu taký nervózny, že sa spíjal do nemoty, a to ho napokon zabilo. Starý otec obviňoval z jeho smrti politikov, ktorí, ako povedal, zodpovedajú skoro za všetko zabíjanie v dejinách – keby sa to dalo overiť.

V neskorších rokoch som pri čítaní starých historických kníh zistil, že stará mama vynechávala kapitoly o tom, ako George Washington bojoval proti Indiánom, a ja som pochopil, že čítala o Georgeovi Washingtonovi len to dobré, aby mal starý otec nejaký vzor, niekoho, koho by mohol obdivovať. Andrewa Jacksona si vôbec nevážil a na nikoho iného si neviem spomenúť.

Starý otec si vypočul, čo stará mama číta, a začal sa obracať ku Georgeovi Washigtonovi s mnohými svojimi komentármi … a pokladal ho za zdroj nádeje, že je možné, aby v politike mohol pôsobiť aj dobrý človek.

Až dovtedy, kým sa stará mama nepomýlila a neprečítala nám o vypísaní dane na whisky.

Čítala o tom, ako sa George Washington chystal uvaliť daň na výrobcov whisky a rozhodnúť o tom, kto môže páliť whisky a kto nie. Čítala o tom, ako pán Thomas Jefferson povedal Georgeovi Washingtonovi, že je nesprávne, ak chudobní farmári v horách nemajú nič, iba maličké horské políčka a nemôžu vypestovať toľko kukurice ako veľkí majitelia plantáží na rovine. Čítala o tom, ako pána Washingtona pán Jefferson vystríhal, že jediný spôsob, ako môžu vrchári získať niečo zo svojej úrody, je vyrobiť z nej whisky a že to spôsobilo problémy v Írsku a Škótsku (v skutočnosti preto získala škótska whisky svoju pripálenú chuť – lebo chlapi museli utekať pred kráľovými zbrojnošmi, a tak sa im kotly pripálili). Lenže George Washington si nedal povedať a uvalil na výrobu whisky daň.

Starého otca to hlboko zasiahlo. Prestal sa hojdať a nevravel nič, len upreto hľadel do ohňa s prázdnym výrazom v očiach. Starej mame to bolo ľúto, potľapkala starého otca po pleci a objala ho okolo pása, keď si šli ľahnúť do postele. Ja som sa kvôli tomu cítil možno rovnako mizerne ako starý otec.

Až o mesiac neskôr, keď sme so starým otcom boli na ceste do osady, som si uvedomil, ako hlboko ho to zasiahlo. Kráčali sme dolu chodníkom, starý otec vpredu, až ku koľajam v úvoze… a potom po okraji cesty. Keď popri nás prešlo auto, starý otec ani raz nezdvihol oči, lebo nikdy neprijímal ponuku na zvezenie. Ale z ničoho nič popri nás prešlo auto a zastalo. Bolo to otvorené auto, bez oblokov, a malo plátennú strechu. Chlap vnútri bol oblečený ako politik a ja som vedel, že starý otec nenastúpi, ale aké bolo moje prekvapenie!

Chlapík sa naklonil a zahulákal, aby prehlušil bafkanie motora: „Nechcete sa zviezť?“

Starý otec sa na chvíľu zastavil, nato povedal „vďaka“ a ukázal mi, aby som nastúpil dozadu. Viezli sme sa dolu svahom a ja som bol vzrušený, ako rýchlo cesta ubieha.

Starý otec vždy stál a sedel vystreto ako šíp, ale bol privysoký na to, aby v aute mohol sedieť s klobúkom na hlave. Bolo mu proti mysli zošuchnúť sa na sedadle, a tak bol nútený skloniť hlavu, chrbát vystretý. Vyzeral tak, akoby si skúmavo prezeral politika za volantom, rovnako ako cestu pred nami. Politik bol podľa mňa z toho nervózny, ale starý otec si ho vôbec nevšímal. Napokon sa politik spýtal: „Idete do mesta?“

Table of Contents

Malý Strom

Cesta

Tiene na streche chalupy