You’re Never Weird on the Internet (Almost)

Copyright © RobotKittenGiggleBus Productions, 2015

Foreword copyright © Joss Whedon, 2015

Translation © Petra Šmídová, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN ëpub 978-80-7462-942-6

ISBN mobi 978-80-7462-951-8

Pro mou mámu, která je praštěná a jedinečná a která tohle – a mnohem víc – naučila i mě. I když mé dětství nebylo úplně „normální“, snažila se ze všech sil, abych se stala tím, kým jsem. A za to ji miluju.

Předmluva

Joss Whedon

Dvanáct mužů v dokonale střižených oblecích sedí a škrábe se na hlavě. Nacházíme se v zasedací místnosti jedné z velkých talentových agentur v Hollywoodu, kde jsem právě dokončila prezentaci svého internetového muzikálu Dr. Horrible‘s Sing-Along Blog. Společně se mnou jsou tu i ostatní autoři scénáře: můj bratr Jed, švagrová Maurissa, můj bratr Zack a Felicia Day. Napsali jsme scénář, ale představu o tom, co dál, jak hru reálně dostat na internet, nemáme o moc jasnější než oněch dvanáct perfektně ustrojených mozků. Oni i my něco blekotáme. Jejich internetový expert váhavě navrhuje, že bychom hru možná mohli umístit na YouTube – ale pouze pokud ji sestříháme na tříminutové kousky, protože na cokoli delšího než tři minuty se nikdo dívat nebude.

V tu chvíli si bere slovo zrzka.

Požádal jsem Felicii Day, aby se k nám připojila, protože vím, že se na internetu vyzná. Její seriál The Guild pro mě byl ukazatelem na cestě za Dr. Horriblem. Párkrát jsem se s ní sešel, abych zjistil, jak to celé funguje. Vím, že své věci rozumí, přesto jsem zaskočený a příjemně překvapený, když se vloží do hovoru, rozproudí ho, ovládne, zasmečuje a smete námitky z kurtu. Přebírá iniciativu, je na koni a nesmyslným argumentům nasazuje KO. Najednou se všichni rozpovídají, včetně expertů: Tyhle stánky mají rychlé načítání, ale žádnou sledovanost; tyhle jsou zpoplatněné; ano, sem bychom mohli jít a zaplatit si první pozici, ale museli bychom přistoupit na kompromis s etikou jejich podnikání.…Jsem nadšený, sleduju, jak tahle dívka, která vypadá na čtrnáct, školí plnou síň profesionálních agentů a najednou si uvědomuji, jo, no jasně: jako bych právě spatřil Buffy. Tu taky nikdy není vidět přicházet.

Mám své oblíbené hrdiny a Felicia Day je jedním z nich. Je laskavá a loajální a zábavná a ulítlá – tak by se ale dalo popsat mnoho mých přátel. Je krásná a rád bych ji hladil po vlasech – to se ale bohužel týká skoro všech mých přátel, žen i mužů. Felicia v sobě však má něco, co většině z nás chybí. Nesmlouvavý zápal. Není to jen žena, která se vypracovala od nuly – někdy si dokonce říkám, že snad ani není z tohoto světa, že se sem vtělila vlastní vůlí, aby tou samou vůlí přiměla svět vytvořit prostor pro její nové, nepochopitelné dílo. Felicia je silnější než já a zvláštnější než já a na vysoké škole vystudovala souběžně dva obory, matematiku a housle (což pokládala za nutné mi sdělit během prvních pěti minut po našem seznámení). Za to všechno ji mám rád. A líbí se mi i tato kniha, protože vysvětluje, zábavně a místy i drásavě, jak se tím jedinečným stvořením (se dvěma vysokoškolskými diplomy) stala.

Je těžké být podivín. Ne – je těžké žít ve společnosti, která to činí těžkým. Tato kniha se s onou tíhou vyrovnává – bez zášti, bez nepěkných záchvatů opojení sama sebou obvyklých u lidí, kteří se prosadili. Felicia vytvořila postavu ztracené křehké dívky, která zvládá zvládat a jít vpřed (a občas zvítězit). Tato postava je odrazem podobné, ale bolestivější skutečnosti. Její neobvyklá a strhující cesta byla složitější, než řada z nás, kteří ji známe osobně, tuší. To je ale součást jejího daru: v jejím podání se zdá být i ochromující úzkost lehká jako peříčko.

Krom toho je obdařena zatraceně dobrým smyslem pro humor. I kdyby pocházela z naprosto průměrných poměrů, stál by její příběh za přečtení. Ona však vyrůstala v bláznivých kulisách, a čím jsou okolnosti ztřeštěnější, tím příjemnější – a svým způsobem i čtivější – je její vyprávění. Když čtete tuto knihu, jako byste strávili s Felicií odpoledne a poslouchali její bezdeché povídání (vždycky je bezdeché – Felicia totiž nedělá při řeči pauzy) o úspěších, beznaději a okouzlujícím, téměř transcendentálním podivínství. Je to příběh o bytosti, která našla své místo v koutku světa, který před jejím příchodem doslova neexistoval. Feliciino místo je vždy za okrajem mapy, kde žijí draci, a tento příběh je víc než jen knihou vzpomínek. Je to hledání. Pokud chcete přežít, držte se zrzky.

Ta ví, kudy jít.

Úvod

Tímto se chci představit lidem, kteří vůbec netuší, kdo jsem, ale nějakou záhadou se jim do ruky dostala moje kniha. Zdravím tě, cizinče!

Nedávno jsem v obchodě Build-A-Bear v jednom nákupním centru na předměstí Lancasteru v Kalifornii zažila dokonalé shrnutí své kariéry.

Dobře, svobodná, dospělá a bezdětná žena kolem třicítky se většinou nerozhodne strávit volnou hodinku v obchodě, kde si můžete podle vlastní fantazie sestavit plyšovou hračku. Ale nikdy dřív jsem v takovém obchodě nebyla, a už jsem stejně dvacet minut přešlapovala na chodníku jako nějaký creepster a sledovala právoplatné zákazníky (většinou batolata), jak vcházejí dovnitř a jako novodobí polobozi si vyrábějí společníka svých snů. Až jsem nakonec, poté co jsem spořádala dva preclíky od Auntie Ann, odhodila jho společenských předsudků.

Jdi dovnitř, Felicie! Vyrob si měkoučkého kamaráda. Nikdo tvou slabost neuvidí!

A tak jsem vešla. Prodavačce jsem řekla, že hledám něco pro „synovce“ a vnořila jsem se mezi regály, abych strávila tři čtvrtě hodiny výběrem toho nejlepšího modelu. Byla jsem tu bez mámy, takže jsem se klidně mohla loudat. Bohužel.

Našla jsem chobotnici se šesti chapadly, která si málem získala mé srdce, ale po dlouhém váhání jsem nakonec sáhla po vycpaném Santa Clausovi. Protože byl červenec a panenka v podobě vycpaného staříka mi přišla vtipnější. (Hipsterský přístup mi pomáhal překonat stud, že si kupuju PLYŠÁKA SAMA PRO SEBE.)

Přešla jsem do oddělení doplňků, abych Santovi našla něco na sebe. Pocítila jsem lehký záchvat paniky, protože mi jako první padla do oka růžová baletní sukýnka s kanýry, ale byla jsem na malém městě a nebyla jsem si jistá, jestli se prodavačky nedotkne, když ze Santa Clause udělám transvestitu. Pak jsem si ale řekla, že liberální postoj k této otázce by mohl alespoň malou měrou přispět k lokální propagaci transgenderových práv … když vtom jsem na konci uličky zahlédla čtyři pohledné dívky. Zíraly na mě.

Dychtivě.

Překonala jsem sociální fobii, kterou pociťuju mezi neznámými lidmi, kteří se na mne koukají, a zamávala. „Ahoj!“

Taky zamávaly. Stály v hloučku asi metr ode mě. V podstatě takový gang. (Ne doslova.)

„Ahoj!“ „Vy jste …?“ „Jste to vy, že jo?“ „Dobrý den!“ Vypadaly vzrušeně.

Chtěla jsem se na ně taky usmát, ale pak jsem se zarazila. Nejdřív jsem si potřebovala něco ověřit. „Hm, kdo si vlastně myslíte, že jsem?“

„Vy jste Felicia Day, že?“

„Jo, to jsem já! Ráda vás poznávám!“ Vždycky si raději dvakrát zkontroluju, odkud si lidé myslí, že mě znají, protože kdysi na Comic-Conu v San Diegu si ode mě jeden muž kupoval DVD s mým internetovým seriálem, podával mi kreditku a přitom prohlásil: „Žena bude z tohohle dárku nadšená. Jste její oblíbená herečka. Strašně jste se jí líbila ve filmu Ďábel nosí Pradu!“

O-ou.

Dívky se shlukly okolo mě. „Pracujeme tady vedle v Hot Topic! Steph vás poznala, když jste postávala venku u těch laviček. CELOU VĚČNOST.“

Tolik k mé anonymitě v Build-A-Bear v Lancasteru.

„Jo, nemohla jsem se rozhodnout, jestli jít dovnitř nebo ne. Většina lidí v mém věku si tady pro sebe nic nekupuje, že jo?“ Rozpačitě jsem se zasmála a čekala, že mě podpoří.

„Jo, většinou sem chodí mrňata.“

No nic, jedeme dál. „Ráda vás všechny poznávám. Chcete si udělat společnou fotku nebo tak něco?“ Mávaly svými mobily jako tlupa neobvykle laskavých paparazzi.

„Jo!“ „Jasně!“ „Díky!“ Všechny čtyři se ke mně přitiskly a všechny naráz se snažily pořídit své selfie. Jako chobotnice se šesti chapadly. Vtom k nám přistoupila matka s dítětem.

„Jestli chcete, vyfotím vás.“ Žena vybrala všechny telefony a přitom na mne upřeně hleděla. „Vy jste herečka?“

„No, tak trochu… Jo, jsem.“

„Hrajete ve filmech?“

„Ne. Ve filmech ne.“ Chtěla jsem dát všem v nákupním centru v Lancasteru jasně najevo, že NEJSEM Emily Bluntová.

Jedna z dívek z Hot Topic vyhrkla: „Dělá spoustu věcí na internetu!“

„A v televizi!“

Další se naklonila až příliš blízko. „Líbíte se mi v Lovcích duchů.“

Voněla jako třešňová pomáda na rty. Příjemně. „Děkuji.“

Žena byla zmatená.

„To je nějaký pořad v televizi? Na to se nedívám. Ale miluju Zákon a pořádek: Útvar pro zvláštní oběti.“ Zavolala na svou osmiletou dceru. „Jenno, miláčku, znáš tuhle paní?“

Dítě se přestalo přehrabovat kolekcí pastelových oblečků pro princezny a naštvaně si mě prohlédlo od hlavy k patě.

„Ne.“

Už jsem otvírala pusu, abych je poučila, že princeznovské šatičky jen posilují genderové stereotypy, když se k našemu hloučku vydala místní prodavačka.

„Tak jak to tady jde?“

Odpověděla jí jedna z dívek z Hot Topic. „Fotíme se s Felicií Day! Je úžasná.“ Říkala jsem si, že tyhle holky bych si měla vozit s sebou.

„Aha. Vy jste nějaká celebrita?“

„Já jsem ji taky nepoznala!“ přidala se Jennina matka. Přátelsky se na prodavačku usmála, což bylo mírně nezdvořilé, ale pochopitelné. Reagovala bych stejně, kdybych potkala nějakou pro mě neznámou hvězdu reality show. Nebo nějakého sportovce. Nebo spoustu jiných hvězd internetu. Opravdu.

Jedna z dívek, ta, co voněla po pomádě, se mě zastala. „To je Felicia Day! Natočila spoustu internetových videí.“

„Internetových videí? Nějaké srandičky nebo tak něco?“ zeptala se prodavačka.

Proboha ne. „Ne, žádné srandičky, žádná koťata ani extrémní sporty nebo hudební parodie. Proto mě asi nepoznáváte, že?“

„Asi.“

Další dívka řekla: „Já vás znám jenom proto, že můj přítel miluje vaše programy o hrách. Je do vás úplný blázen.“ Pak se na mě konejšivě usmála. „Ale já jsem v pohodě.“

„Bezva, tomu říkám kompliment.“

Tohle slýchám často. Mé nejisté já se vždycky cítí, jako by dostalo úder pod pás, jako by si ty holky byly jisté, že nejsem AŽ TAK sexy, aby se do mě jejich kluk opravdu zbláznil. Občas mě napadne – to si piš, dokážu ti přebrat kluka. DEJ SI NA MĚ POZOR!

V tu chvíli jsem si uvědomila, že je třeba konverzaci kousek posunout.

„Myslím, že bychom se teď mohly vyfotit a pak si jít vyrábět své medvídky …“ Jennina matka mě ale předběhla a spoušť prvního iPhonu stiskla, když jsem byla uprostřed věty.

Snažila jsem se rychle nasadit strnulý úsměv, který jsem během let vypilovala k dokonalosti, abych na těch tisících fotek vystavených na Facebooku nevypadala jako ochrnutá, ale cítila jsem, že už je pozdě. Naklonila jsem se k ní: „Mohla byste to vzít ještě jednou… No nic, to je jedno.“ Mezitím už držela v rukou další telefon. Nic se neděje, lidi často trpí paralýzou. Proč bych taky nemohla vypadat jako po obrně.

Zatímco jsme se fotily, vyťukávala prodavačka na svém mobilu esemesku. Pak se na mě obrátila.

„Právě jsem psala synovi, a ten o vás nikdy neslyšel. A na internetu je skoro pořád.“

„Internet je velký …“

„Je na něm opravdu HODNĚ.“

„Hm, to mě mrzí.“

Jedna z dívek se pustila do kampaně na obranu Felicie Day. „Nejspíš je to nějaký troll, co na internetu uráží ženy!“

„No dovolte, můj syn se k ženám chová velmi ohleduplně.“

„To nikdy nemůžete vědět …“

Cítila jsem, že situace zavání průšvihem. „Přece se nebudeme hádat. Každý se někdy na internetu chová jako idiot, ne?“

Dívka se stáhla, jako kdybych jí vrazila facku. „Já tedy ne!“

Nechte to na mě. Já se o přízeň svých fanoušků připravím sama. „Ne, tak jsem to nemyslela …“

Vtom nám do hovoru vpadla žena, která nás fotila, a strkala své dítě směrem ke mně. „Jenno, stoupni si k ní. Já vás vyfotím!“

„Ale já ji NEZNÁM, mami!“ Zaujaly jsme pózy. Jennin postoj doslova křičel nezájmem. K prodavačce se najednou přitočil urostlý chlapík vojenského vzezření se dvěma želvami Ninja v ruce. „Mohla byste mi prosím ukázat, kde najdu nunčaky?“ Podíval se na mou postavičku a zamračil se. „To je Santa Claus v baletní sukýnce?“

A… a… to byl signál, abych vyrazila k východu.

„Ráda jsem vás všechny poznala!“ Popadla jsem první doplňky, které mi přišly pod ruku – protože můj Santa rozhodně neodjede z Lancasteru nahý – a pakovala jsem se směrem k pokladně. Přitom jsem mávala jako praštěná postava na alegorickém voze. „Byli jste super. Dík, že mi držíte palce.“

Opustila jsem nákupní centrum, lehčí o dvě stě dolarů utracených za plastové brusle, sluneční brýle a miniaturní elektrické kytarky. Jestli vás trápí zvědavost, tak takhle dopadl můj výtvor:

Ano, Santa se ohání šavlí.

Pak jsem se vydala tam, kam jsem mířila, než jsem se zastavila v nákupním centru: na setkání s Richardem Bransonem.

(No dobrá, musela jsem to napsat takhle, protože to zní působivě. Ve skutečnosti jsem se s ním ale neměla sejít osobně. Měla jsem si prohlédnout hangár pro jeho raketoplán Virgin Galactic na PR pozvání pro sociální média. Během téhle akce jsem ale asi čtyřikrát stála sotva půl metru od něj. Měl na sobě sexy koženou bundu a super účes. A určitě se usmíval směrem ke mně. Takže jo, jsme nejlepší kámoši.)

Když si to shrnu, byl to takový zcela typický den mého života.

Vlastně ne.

Řekla bych, že po uvedení tohoto příběhu si můžu dovolit vynést předpoklad: Buď se už nemůžete dočkat, až si tuhle knížku přečtete (vnitřní hlas: „OMG, FELICIA DAY NAPSALA KNÍŽKU!“), nebo jste pořádně zmatení (vnitřní hlas: „Kdo že to teda je?“)

Pro ty nadšené: Jsem ráda, že se vám má práce líbí. Taky vás mám ráda!

A pro ty zmatené? Já vás slyším. Ten kamarád nebo kamarádka, kteří vám tuhle knížku věnovali, o vás vůbec nic nevědí. Měli vybrat něco míň osobního, třeba voňavou svíčku nebo dárkový certifikát do nějakého podniku, kde mají dobré hranolky – je to tak, že?

Nepřipadám vám ale aspoň trochu povědomá? Jako přítelkyně jednoho vašeho bratrance? Někdo mi kdysi řekl, že mám v obličeji něco, co každému připomíná jeho vzdáleného příbuzného.

Nebo třeba oči trochu jako Emily Bluntová?

Nesnažím se vás přesvědčit, jen se ptám.

No nic, nevadí.

Vím, že bych neměla vlastní vzpomínky uvádět s takovou mírou nejistoty, ale zastávám životní názor, že je lepší vždy očekávat to nejhorší. Vyhnete se tak zklamání. <-GONG! Předchozí dvě věty si prosím zvýrazněte! Bude to jedno z mnoha hodnotných životních mouder, která v tomto díle objevíte. Jsem OPRAVDU dobrá ve formulaci zásadních životních pravd, které by se daly tesat. V budoucnu se chystám založit společnost, která vydělá balík na tričkách/podložkách pod myš/hrníčcích na kafe. Bude se jmenovat Have a Nice Day Corp. – to kvůli mému příjmení, ha ha!

Pomůžete mi najít směr, pls?

Jasně. Omlouvám se.

Ahoj, jsem Felicia Day. Jsem herečka. Ta bizarní postava v tom sci-fi seriálu? Víte, o kterém mluvím. Nemívám fotku na hlavním plakátu, ale vždycky se objevím v několika dobrých scénách, při kterých se lidé smějí. Jako zrzka hraju tu šestou specialistku a v podstatě jsem vynalezla kategorii „milých ale nekonvenčních hackerek“. (Pardon, když jsem začínala, byla to novinka. Fakt.)

Jsem scénáristka, producentka a herečka/moderátorka/hlavní postava stovek internetových videí. Doslova stovek. Mám takový problém (promluvíme si o něm později). Spousta lidí zná mou práci. A spousta lidí ji nezná. S oblibou říkám, že jsem „situačně známá“. Je to mnohem lepší než „populární na netu“, což ve mně vzbuzuje pocit, že spadám do stejné kategorie jako připitomělá cvičená kočička nebo kluk předvádějící úžasné triky s jojem, zatímco skáče na pogu. Já vím, že ten kluk je určitě nadaný. Ale ta kočka… ta už míň.

Před sedmi lety jsem začala s vypůjčenou kamerou v garáži natáčet videa a teď se snažím skloubit hraní v televizi se psaním, produkcí a řízením společnosti Geek & Sundry vyrábějící internetová videa. Jsem nadšený příznivec sociálních médií (alias „závislák“), mám víc než dva miliony fanoušků na Twitteru a jsem většinou jediná žena na seznamu prominentních počítačových maniaků překřtěná médii na „Královnu podivínů“. Osobně toto označení odmítám, ale když ho v souvislosti se mnou někdo použije, beru to a považuju ho za kompliment. Protože kdo by nechtěl na základě genetických vloh zdědit celou dynastii? Pěkně bez práce, jen <FLEK>! a narodíte se jako někdo výjimečný!

Běžný člověk z ulice mou práci znát nebude, ale jsou místa, kde mě považují za hvězdu, třeba na Comic-Conu v San Diegu nebo… na Comic-Conu v San Diegu. A pak mám taky OHROMNÝ faktor rozpoznání mezi baristy. V pětasedmdesáti procentech případů mě zaměstnanci kaváren identifikují, jakmile si objednám „latté s mandlovým mlékem bez cukru, a prosím vlažné“. Ano, určitě je to dost otravná objednávka, ale i tak jsem rozhodnutá si i nadále požitkářsky vychutnávat nápoje moderní doby. Rozhodně si to chci užít, než přijde zombie apokalypsa. V podstatě nic praktického neumím. Je mi jasné, že budu patřit k prvním, koho společnost „obětuje“. Místo abych se učila opravovat motorky nebo jiné dovednosti užitečné při katastrofickém scénáři, budu si objednávat pití, jaké mám ráda, dokud se ze mě nestane bezvládná mrtvola.

A nebudu se bránit. Platí?

Jsem moc vděčná za to podivínské místečko, které jsem si v životě vytvořila. Někteří lidé mě znají jenom z mých tweetů. I to je v pořádku, protože objektivně řečeno, mívám VÝBORNÉ tweety.

Felicia Day@feliciaday – 28. března

Někdy mám chuť koupit si tričko pro miminka a nacpat se do něj, jen abych si mohla říct: „Páni, jsem teď větší, než jsem bývala kdysi.“

←Praštěný

Felicia Day@feliciaday – 12. března

Mám v sobě vnitřní já, které se ke mně někdy chová jako pěkný parchant.

Hlubokomyslný→

Felicia Day@feliciaday – 29. března

Právě jsem viděla chlápka, jak se naklání do kufru auta a nahlas si řekla: „Pěknej zadek!“ Internete, co to se mnou děláš? :(

←Technický

Felicia Day@feliciaday – 23. září

Tak jsem se dnes OPĚT poučila: Vždycky si prohlédněte jídelní lístek dřív, než vstoupíte dovnitř. Jinak se octnete v pasti – poté, co vám přinesou vodu, zjistíte, že za ravioli zaplatíte 24 dolarů.

←Praktický

Ale narovinu, nestojím o to, aby mě každý znal a aby někdo vydělával na tom, že prodá bulváru mé fotky bez make-upu. Nebaví mě nosit make-up každý den. Nebo pravidelně vyrážet někam ven. Nejlíp se cítím doma u klávesnice a… toť vše. V reálném životě jsem trochu nesvá, jako v sexy kraťáskách. NEMŮŽU si v nich vyrazit a myslet si, že se mi někdo za zády neposmívá, že mám zplihlý dekolt.

Díky neformálnosti online světa mám pocit, že nejsem ani tak „celebrita“, jako spíš starší sestra, ke které můžou být její fanoušci brutálně upřímní. „Felicie! Líbilo se mi tvé poslední video. Ale vypadáš unaveně. Vezmi si melatonin, pomůže ti překonat jet lag!“ Znají mě jako virtuální kamarádku, ne jako někoho, koho můžou strhat kvůli vnějšímu pozlátku. (Nejspíš proto, že jim neposkytuju moc materiálu k objektivnímu srovnání.)

Nejlepší na té podivně poslepované kariéře, kterou jsem si postupně vybudovala, je, že se můžu plně ponořit do věcí, které mě baví. Do komiksů, videoher, DVD, romantických příběhů, televizních seriálů a špatných kung-fu filmů. To vše si jako součást své práce můžu svobodně kupovat a většinou také legálně odečítat z daní. A snadněji tak navazuju vztah s ostatními lidmi, bez ohledu na to, v kterém koutě světa se právě nacházím. Když ke mně na večírku přijde úplně cizí člověk a řekne: „Ahoj, ty jsi Felicia Day. Chtěl bych si popovídat o té komiksové knížce, o které jsi minulý týden tweetovala“, je to ten nejúžasnější pocit. Protože pak nemusím rozpačitě postávat v koutku, upíjet Sprite a za deset minut potají zmizet bez rozloučení s hostitelem. (V angličtině se tomu říká‚ zmizet po irsku‘ a já v sobě mám irskou krev, takže je to součást mé genetické výbavy.) Pro člověka, který měl jako dítě jen velmi málo… tedy přesněji, který NEMĚL ŽÁDNÉ kamarády, je to fakt paráda.

A jak jsem tedy k té své superúžasné kariéře přišla? Máte štěstí, protože tahle kniha vznikla právě proto, aby vám o tom vyprávěla. Ve zkratce:

A) Díky dost nezvyklé výchově.

B) Díky neustálým pádům a selháním.

C) Díky tomu, že pro mě „ne“ nikdy nebyla odpověď.

Nepůjde o typické „dámské“ memoáry. Počítám, že nechávám svou krásu příliš zahálet, než abych mohla psát bláznivé příběhy o „jedné noci v Cabo“. Nemám žádné bývalé milence, kteří by si libovali v emo a které bych mohla pomlouvat. A neprošla jsem si žádnou zvláštní zkušeností s drogami, která by ve mně probudila hlubokou sebereflexi. Možná na tom zapracuju, abych měla o čem psát ve své příští knize. (Pošlete pro prosecco! Je to nějaký alkohol, ne?)

Často se bude mluvit o počítačových hrách a možná vás občas napadne: „Tahle knížka je i NA MĚ dost ulítlá.“ Podstatou příběhu ale je, že se mi svět otevřel v okamžiku, kdy jsem se rozhodla přijmout sama sebe taková, jaká jsem – se vším všudy.

Mé vyprávění je důkazem toho, že nikdy v historii nenastal okamžik vhodnější pro cestu za vlastním snem, že právě teď můžete publikum oslovit svým uměním. A můžete být tak divní, jak se vám zlíbí, a necítit se kvůli tomu trapně. I to je skvělé poznání.

Doufám, že mezi vtípky a přihlouplými ilustracemi (jsem závislá na Photoshopu) najdete aspoň kapku inspirace pro vlastní život – riskněte to a využijte všechny nástroje, které vám leží pod konečky prstů. Ať je vás slyšet dřív, než se z vás stane mrtvola. Buďte tím, kým jste, a využijte k tomu tenhle nový propojený svět. Protože …

Rodíme se jako prázdná knihovna.

Plníme ji až svým životem.

HAVEANICEDAY!

No nic, otočte stránku. Tohle už ukončíme.

1. Proč jsem divná

Stručný příběh jednoho excentrického dítěte, oběti domácího vzdělávání

PROČ SI SE MNOU

OSTATNÍ DĚTI

NEHRAJÍ?!?!

Aby bylo jasno, domácího vzdělávání se mi nedostalo z náboženských, ale z hippie důvodů. Nebyly ani úplně hippie. Neměli jsme žádnou „komunitu sdílející společný ašram“, což bylo VELKÉ zklamání. Vždycky jsem si přála prožít podobně úžasně chaotické dětství. Vyrůstat v domě bez hodin. Společně s dětmi, které by se jmenovaly Justice League nebo Feather. Tak to měla Winona Ryder, ne? Taková kráska.

Ne, já prošla středostavovskou hippie výchovou. Spíš jen inspirovanou hippie přístupem. Recyklovali jsme odpad dřív, než recyklace přišla do módy, nosili jsme trička s nápisem „Zachraňte velryby“ a… to bylo tak asi všechno. Jo, a máma nám dávala karob místo čokolády a vitamíny, po kterých nám smrdělo z pusy. Ale protože jsme kolem sebe s bratrem většinou neměli žádné další děti, dost dlouho jsme si to s tím zápachem neuvědomovali. (Tip: když dáte vitamínové tablety před podáváním do mrazáku, zbavíte se nepříjemného pachu vitamínu B.)

Než jsme začali s domácím vzděláváním (tj. než jsme byli na dobu téměř jednoho desetiletí uvrženi do společenské izolace), navštěvovala jsem od svých pěti do sedmi let několik základních škol. Zjistila jsem tam o sobě pár důležitých věcí:

A) Když má nějaký kluk zajímavý přízvuk, určitě se do něho zamiluju. Pokud má přízvuk a navíc brýle, budu si ho chtít vzít za muže. (To platí tobě, Charlie se skotským přízvukem, se kterým jsem chodila do školky. Mohl jsi mě mít celou. Blázne.)

B) Nikdy se nedokážu nadchnout jen pro jednu věc, pokud se „podkuřování učitelům“ nepočítá jako samostatná kategorie. Velmi brzy jsem zjistila, že když vám něco jde, máte to u dospělých FAKT DOBRÝ. Kdo nosil Miss Julii, učitelce ve školce, dárky ke každému svátku včetně Dne prezidentů, i když nikdo jiný v ten den dárky nedává? Tak takhle to mám.

C) Nikdy nebudu patřit mezi třídní oblíbence. To je vyhrazeno holčičkám, které mají mašličky ve vlasech sladěné s barvou šatiček a kamarádí s dalšími holčičkami, které mají mašličky sladěné s barvou svých šatiček. Koncem 80. let byly mašličky totéž co dnešní drahé ozdobné gumičky. Já jsem žádné mašličky ani ozdobné gumičky neměla, protože jsme byli chudí, nakupovali jsme v Charitě a máma mi stříhala vlasy jako podle salátové mísy.

A nakonec:

D) Oblíbené holčičky nikdy neuznají, že si zasloužím respekt a společenský status, takže jsem si s chutí řekla „na ty káči kašlu“ a stala se vůdkyní skupinky třídních outsiderů. Malý albín? Šišlavá holčička? Louda? Přidejte se do naší party! Ukážeme těm roztomilým dívenkám s mašličkami, o kolik zábavnější je hrát vybíjenou, když se nemusíte bát o drahé šatičky, ve kterých vypadáte tak zazobaně a roztomile! (Ne že bych záviděla.)

Byli jsme s mou bandou prvňáků ÚPLNĚ jako z filmu Snídaňový klub: Zoe z Portorika, která měla doma morče, Marcus s kudrnatými zrzavými vlasy, který vždycky voněl po mléce, a šilhavá Megan, se kterou jsem vlastně moc kamarádit nechtěla, ale máma mě k tomu nutila, až mi nakonec přirostla k srdci, protože vypadala, že má vždycky radost, když mě vidí.

Scházeli jsme se v rohu vestibulu, v rohu hřiště… prostě jsme se schovávali v rozích a vzdorovali všem svou nezávislostí.

Nálepky do alba jsme si třeba vyměňovali jenom mezi sebou. (Žádná z těch oblíbených princezen nikdy neviděla mou stránku s okřídlenými koníky, a ta byla FAKT HUSTÁ.) Jednou jsme dokonce stáli u zadního plotu školního hřiště nedaleko dálničního přivaděče a „troubili“ na projíždějící náklaďáky, i když to bylo proti školnímu řádu. Ty jo! Protože jsem to měla u učitelů dobré, řekla jsem své partě s jistotou Gregory Pecka vedoucího svou četu do bitvy za druhé světové: „Ničeho se nebojte. Kryju vám záda.“ Být šéfem je někdy o nervy, ale s odpovědností přichází i obdiv.

A tak mi to vyhovovalo.

Zdálo se, že pokládám základy své budoucnosti všestranné ženy, vědomé si výhod svého vzhledu, ale nepodřizující se establishmentu. Bezpochyby nová Susan Sontagová. Několik životních zádrhelů však bohužel proměnilo můj plán z „budu vyrůstat mezi ostatními dětmi“ v emocionální mlýnek na maso.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

1. Proč jsem divná