Library of Souls

Miss Peregrine‘s Home for Peculiar Children III.

Poprvé vydáno v angličtině nakladatelstvím Quirk Books,

Philadelphia, Pennsylvania.

© Ransom Riggs, 2015

Translation © Bronislava Grygová, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-947-1

ISBN mobi 978-80-7462-956-3

MÉ MATCE

Kraj světa, hluboké

moře, temnotu času,

zvolil sis všechny tři.

– E. M. Forster

GLOSÁŘ PODIVNÝCH TERMÍNŮ

PODIVNÍ. Skrytá větev každého druhu, lidského či zvířecího, která je požehnána – a prokleta – mimořádnými vlastnostmi. V minulosti se těšili úctě, v poslední době se jich ostatní bojí a perzekvují je. Podivní jsou vyhnanci, kteří žijí stranou od ostatních.

SMYČKA. Ohraničená oblast, v níž se donekonečna opakuje jeden den. Jsou vytvořeny a udržovány ymbrynami, které zde ukrývají své chráněnce před nebezpečím. Smyčky odkládají stárnutí svých obyvatel na neurčito. Avšak obyvatelé smyček nejsou v žádném případě nesmrtelní: každý den, který „vynechají“, je odloženým dluhem, který je splacen strašlivě rychlým stárnutím, pokud by se zdrželi příliš dlouho mimo svou smyčku.

YMBRYNY. Vládnoucí ženy říše podivných, které dokáží měnit svou podobu. Mohou se změnit v ptáky, manipulovat s časem a jejich povinností je ochraňovat podivné děti. Ve staré podivínštině znamená slovo ymbryna „rotaci“ nebo „kruh“.

NETVOR. Obrovití a monstrózně vyhlížející ex-podivní, kteří baží po duších svých bývalých bratří. Podobají se mrtvolám a jsou zakrnělí až na svalnaté čelisti, v nichž ukrývají silné, chapadlům podobné jazyky. Jsou obzvláště nebezpeční, protože je dokáže vidět jen několik málo podivných. Jacob Portman je jediný známý žijící podivný, který tuto schopnost má. (Dalším byl jeho zesnulý dědeček.) Dokud se v poslední době neposílily jejich schopnosti, nemohli netvoři vstupovat do smyček, a proto se smyčky staly domovem podivných.

STVŮRY. Netvor, který zkonzumuje dostatek podivných duší, se stává stvůrou, která je všem viditelná a podobá se obyčejným lidem ve všem, až na jednu výjimku – má dokonale bílé oči. Stvůry jsou velmi nadané, dokáží manipulovat s druhými, umějí zapadnout mezi ostatní a léta pronikají jak do normální, tak do podivné společnosti. Mohou být kýmkoliv – vaším prodavačem, řidičem vašeho autobusu, vaším psychiatrem. Vedou proti podivným dlouhá léta vojenské operace plné vražd, strachu a únosů. K vraždění využívají netvory. Jejich konečným cílem je pomstít se říši podivných a ovládnout ji.

Netvor stál ani ne na délku svého jazyka od nás s očima upřenýma na naše krky, maličký mozek plný myšlenek na vraždu. Ve vzduchu bylo přímo cítit, jakou má na nás chuť. Nestvůry se rodí s chtíčem po duších podivných lidí a my jsme tu před ním stáli vyrovnaní jako dobroty v bufetu: Addison, který byl pro netvora velký asi jako jednohubka, stál statečně u mých nohou s ohonem vztyčeným; Emma u mě hledala oporu, stále ještě příliš omráčená tím nárazem, a nedokázala vytvořit oheň větší než plamínek zápalky; zády jsme se opírali o zdemolovanou telefonní budku. Za naším neradostným hloučkem byla stanice podzemní dráhy, která připomínala vybombardovaný noční klub. Z roztrhaného potrubí unikala s pištěním pára a tvořila přízračnou oponu. Ze stropu visely rozbité obrazovky. Moře kousků roztříštěného skla se táhlo až ke kolejím. Střepy zářily v přerušovaném svitu červených nouzových světel jako ohromný diskotékový stroboskop. Stáli jsme uvězněni mezi pevnou zdí na jedné straně a střepy do výše kolen na druhé, jen dva kroky od tvora, jehož jediným přirozeným instinktem bylo rozebrat nás na kousky – a přece se nepohnul a tu vzdálenost nepřekonal. Vypadal, jako by do země zapustil kořeny, pohupoval se na patách jako opilec anebo náměsíčník, smrtící hlavu měl svěšenou, jazyky připomínaly hadí hnízdo. Nějakým zázrakem jsem ho uspal.

Já. Já jsem to udělal. Jacob Portman, nicka ze Zapadákova kdesi na Floridě. To monstrum nás nezabíjelo – ten horor z temnot a nočních můr dětí – protože jsem mu poručil, aby to nedělal. Řekl jsem mu rozhodně, aby dal svůj jazyk z mého krku pryč. Ustup, řekl jsem. Stůj, řekl jsem – jazykem skládajícím se ze zvuků, o nichž jsem netušil, že je lidská ústa dokáží vyslovit – a on jako zázrakem poslechl, jeho oči protestovaly, ale tělo poslechlo. Nějak se mi podařilo tu noční můru zkrotit, očarovat ji. Ale spící tvorové se probouzejí a kouzla pomíjejí, obzvláště ta, která jsou výsledkem náhody. Cítil jsem, že pod klidným povrchem netvor vře.

Addison mi šťouchl nosem do lýtka. „Přijdou další stvůry. Nechá nás ta bestie projít?“

„Promluv na něj ještě,“ pobídla mě Emma malátným a zastřeným hlasem. „Řekni mu, ať odprejskne.“

Hledal jsem slova, ale vyhýbala se mi. „Nevím jak.“

„Udělal jsi to před minutou,“ ozval se Addison. „Znělo to, jako bys měl v sobě nějakého démona.“

Před minutou, aniž bych tušil, že jsem toho schopen, mi ta slova přišla právě na jazyk a jen čekala, až je vyslovím. Teď, když jsem se je snažil znovu přivolat, jsem si připadal, jako bych se snažil chytat ryby holýma rukama. Kdykoliv jsem na nějaké sáhl, vyklouzlo.

Běž pryč! zvolal jsem.

Napadala mě anglická slova. Netvor se nehýbal. Narovnal jsem záda, podíval se mu přímo do inkoustově tmavých očí a zkusil to znovu.

Zmizni odtud! Nech nás na pokoji!

Zase anglicky. Nestvůra dala hlavu na bok jako zvědavý pes, ale jinak zůstala stát nehnutě jako socha.

„Je pryč?“ zeptal se Addison.

Ostatní si nebyli jistí, jen já jsem netvora viděl. „Je pořád tady,“ odpověděl jsem. „Nevím, kde je chyba.“

Připadal jsem si hloupě a spadl mi hřebínek. Copak se můj talent vytratil tak rychle?

„Nevadí,“ konstatovala Emma, „s netvory se stejně nedá domluvit.“ Napřáhla před sebe ruku a pokusila se zažehnout plamen, ale ten zhasl. Zdálo se, že ji to vyčerpalo. Objal jsem ji pevněji okolo pasu, aby nespadla.

„Šetři síly, zápalko,“ řekl Addison. „Určitě je budeme potřebovat.“

„Budu s ním bojovat studenýma rukama, když budu muset,“ řekla Emma. „Nejdůležitější je teď najít ostatní, než bude příliš pozdě.“

Ostatní. Měl jsem je stále před očima, přetrvávající obraz u kolejiště: Horácovy sváteční šaty tak strašně umazané; Bronwynina síla, která se nemohla rovnat puškám stvůr; Enoch, kterému se točila hlava z toho rámusu; Hugh, který využil nastalého chaosu a sundal Olivě těžké boty, aby se mohla vznést; Oliva, kterou chytili za patu a trhnutím ji stáhli dolů dřív, než mohla vystoupat z jejich dosahu. Všichni vzlykali strachem, pod hlavněmi pušek je nastrkali do vlaku a byli pryč. Pryč i s ymbrynou, kvůli které jsme málem umřeli, když jsme ji hledali. Řítili se teď vnitřnostmi Londýna vstříc osudu horšímu než smrt. Už je pozdě, napadlo mě. Bylo pozdě už ve chvíli, kdy vzali Caulovi vojáci útokem zamrzlou skrýš slečny Wrenové. Bylo příliš pozdě už tu noc, kdy jsme si spletli zlotřilého bratra slečny Peregrinové s naší milovanou ymbrynou. Ale přísahal jsem sám sobě, že své přátele i ymbrynu najdeme, ať to stojí cokoliv, i kdybychom našli jen jejich těla – i kdyby to znamenalo, že k hromadě jejich těl přibudou i ta naše.

Nuže tedy, kdesi v té blikající tmě je východ, který vede na ulici. Nějaké dveře, schodiště, eskalátor, někde tam u protější zdi. Ale jak se k nim dostat?

Uhni nám sakra z cesty! Učinil jsem poslední pokus a zakřičel na netvora.

Anglicky, přirozeně. Netvor zabučel jako kráva, ale ani se nehnul. Nemělo to smysl. Ta slova byla pryč.

„Plán B,“ oznámil jsem. „Neposlouchá mě, tak ho obejdeme a budeme doufat, že zůstane stát na místě.“

„Kudy ho obejdeme?“ zeptala se Emma.

Abychom se mu bezpečně vyhnuli, museli bychom se brodit hromadami skla – ale střepy by rozřezaly Emmina holá lýtka a Addisonovy tlapky na proužky. Zvažoval jsem další možnosti: mohl bych vzít psa do náručí, ale stále je tu ještě Emma. Mohl bych najít kus skla jako dýku a vrazit to tomu monstru do očí – což je taktika, která mi v minulosti posloužila dobře – ale kdyby se mi ho nepodařilo zabít hned napoprvé, určitě by se probral a zabil by nás. Jediná další cesta vedla pruhem podlahy bez skla mezi netvorem a zdí. Byla ovšem úzká – třicet, možná pětačtyřicet centimetrů. Velmi natěsno, i když se zády budeme opírat o zeď. Bál jsem se, že když se dostaneme k netvorovi tak blízko, anebo se ho snad i náhodou dotkneme, zlomí se ten křehký trans, který ho drží pod kontrolou. Ale protože nám asi křídla nenarostou, abychom jej přelétli, byla to naše jediná možnost.

„Dokážeš chodit?“ zeptal jsem se Emmy. „Nebo se alespoň šourat?“

Narovnala kolena a trochu uvolnila ruku kolem mého pasu, jak se snažila postavit na nohy. „Můžu pajdat.“

„Takže uděláme to takhle: proklouzneme kolem něj, zády se budeme opírat o zeď, támhle tou mezerou. Není to moc místa, ale když si dáme pozor…“

Addison pochopil, co mám na mysli, a zalezl zpátky do telefonní budky. „Myslíš, že můžeme tak blízko kolem něho?“

„Nejspíš ne.“

„Co když se probere, zrovna když…“

„Nevzbudí se,“ řekl jsem s předstíranou sebejistotou. „Jen nedělejte žádné prudké pohyby – a v žádném případě se ho nesmíte dotknout.“

„Ty jsi teď našima očima,“ řekl Addison. „Pták nás ochraňuj.“

Zvedl jsem z podlahy pěkný dlouhý střep a zastrčil si ho do kapsy. Přisunuli jsme se o dva kroky ke zdi, opřeli se vší silou zády o chladné kachličky a začali jsme se posunovat směrem k netvorovi. Pohnul očima a upřel je na mě. Pár pomalých krůčků stranou a obklopil nás zápach netvora, který byl tak odporný a dráždivý, až mi začaly slzet oči. Addison zakašlal a Emma skryla nos do dlaně.

„Ještě kousíček,“ řekl jsem trochu pisklavým hlasem, jak jsem se snažil působit klidným dojmem. Vytáhl jsem z kapsy střep a chytil jej tak, aby ostrým hrotem mířil ven, pak jsem udělal další krok, a ještě jeden. Byli jsme teď tak blízko u sebe, že stačilo jen natáhnout ruku, abych se netvora dotkl. Slyšel jsem, jak mu v hrudi bije srdce, tlukot se zrychloval s každým naším krokem. Napínal se směrem ke mně, každým nervem se snažil znejistit mé nemotorné ruce. Nehýbej se, vyslovil jsem neslyšně slova v angličtině. Jsi můj. Ovládám tě. Nehýbej se.

Vtáhl jsem břicho a každičkým obratlem jsem se opíral o zeď, a pak jsem se pomaličku vsoukal do těsné mezery mezi zdí a netvorem.

Nehýbej se, nehýbej se.

Posun, pošoupnutí, posun. Zadržel jsem dech, zatímco netvor začal dýchat rychleji. Jeho dech byl vlhký a sípavý, z nozder mu stoupala odporná černá mlha. Nutkání spolknout nás muselo být nesnesitelné. Stejně tak byla nesnesitelná moje touha dát se do běhu, ale potlačil jsem ji. Choval bych se jako kořist a ne jako pán.

Nehýbej se. Ne-hý-bej se.

Dalších pár kroků, pár centimetrů, a bude to za námi. Od jeho ramene dělil mou hruď jen vlásek.

Ne –

– a pak se pohnul. Jediným rychlým pohybem netvor hodil hlavou a otočil se ke mně čelem.

Ztuhl jsem. „Nehýbejte se,“ poručil jsem nahlas ostatním. Addison zabořil čenich mezi tlapky a Emma zůstala jako přimražená, rukou se mě držela za paži jako klíště. Připravoval jsem se na to, co mělo přijít – na jeho jazyky, zuby, na konec.

Ustup, ustup, ustup.

Angličtina, angličtina, angličtina.

Ubíhaly vteřiny, během kterých jsme kupodivu nebyli zabiti. Kromě stoupající a klesající hrudi to vypadalo, že netvor opět zkameněl.

Milimetr po milimetru jsem se sunul podél zdi. Netvor mě pozoroval a mírně otáčel hlavu – očima mě sledoval jako střelka kompasu, jeho tělo bylo v dokonalé harmonii s mým – ale nešel za mnou, neotevřel tlamu. Kdyby se kouzlo, kterým jsem ho očaroval, zlomilo, už bychom byli mrtví.

Netvor mě pouze sledoval. Čekal na rozkazy, které jsem mu nedokázal dát. „Falešný poplach,“ řekl jsem a Emma si s úlevou nahlas vydechla.

Vyklouzli jsme z mezery, odlepili se od zdi a utíkali tak rychle, jak jen Emma dokázala kulhat. Když jsme byli od netvora kousek dál, ohlédl jsem se. Otočil se úplně, aby stál ke mně čelem.

Zůstaň, zamumlal jsem anglicky. Hodný.

* * *

Prošli jsme clonou páry a před námi se objevil eskalátor. Nejezdící, protože byl bez proudu. Okolo něj se vznášelo slabé denní světlo, svůdný posel světa nad povrchem. Světa živých, světa současnosti. Světa, ve kterém jsem měl své rodiče. Byli tady, oba dva, v Londýně a dýchali stejný vzduch. Jen krůček ode mě.

Páni, ahojte!

Neuvěřitelné. A ještě méně uvěřitelné, že jsem před pěti minutami řekl všechno tátovi. Jistě, ve zkrácené verzi: Jsem jako dědeček Portman. Jsem podivný. Nerozuměli tomu, ale alespoň o tom teď věděli. Tak jim moje nepřítomnost nebude připadat tolik jako zrada. Stále mi zněl v uších otcův hlas, jak mě prosí, abych se vrátil domů, a jak jsme klopýtali směrem k onomu světlu, musel jsem potlačit náhlou a hanebnou touhu setřást Emminu paži a utéct – uniknout téhle dusivé tmě, vyhledat rodiče a prosit je o odpuštění, a pak vklouznout do postele v jejich nóbl hotelu a spát.

To bylo nejméně myslitelné ze všeho. To bych nikdy neudělal. Miluji Emmu a řekl jsem jí to a nikdy bych ji za nic na světě neopustil. A ne proto, že bych byl charakterní, statečný nebo galantní. Nic z toho nejsem. Bál jsem se, že kdybych ji opustil, roztrhlo by mě to vedví.

A ostatní, ostatní. Naši nebozí kamarádi odsouzení k záhubě. Musíme je najít – ale jak? Do stanice nevjel vlak od chvíle, co je ten jeden odvezl pryč, a byl jsem si jistý, že po výbuchu a střelbě, které místem otřásly, už žádný další ani nepřijede. Zůstávaly nám tak dvě možnosti, každá z nich hrozná: jít za nimi pěšky tunely a doufat, že nepotkáme další netvory, anebo vylézt po eskalátoru a zjistit, co nás čeká nahoře – nejspíše likvidační četa stvůr – pak se sebrat a přehodnotit situaci.

Věděl jsem, které možnosti dávám přednost. Už jsem měl plné zuby temnoty a až po krk netvorů.

„Pojďme nahoru,“ řekl jsem a pomohl Emmě ke stojícímu eskalátoru. „Najdeme si nějaké bezpečné místo a promyslíme další kroky, a ty si odpočineš.“

„V žádném případě!“ namítla. „Nemůžeme ostatní prostě jenom tak opustit. Bez ohledu na to, jak mi je.“

„Neopouštíme je. Ale musíme se na to dívat realisticky. Jsme zranění a bezbranní, a ostatní jsou teď už od nás na míle daleko, pryč z podzemky, v půli cesty někam jinam. Jak je najdeme?“

„Stejně jako jsem já našel vás,“ řekl Addison. „Nosem. Podivní mají zvláštní vůni, víte – takovou, kterou dokáže vyčenichat jen pes mého druhu. A vy shodou okolností máte jako skupina podivných velmi silný odér. Myslím, že jej posiluje strach a nedostatek hygieny…“

„Tak tedy vyrazíme za nimi!“ zvolala Emma.

Táhla mě ke kolejím s překvapující silou. Kladl jsem odpor, přetahovali jsme se. „Ne, ne – vlaky určitě nejezdí, a když se tam vydáme pěšky…“

„Nezáleží mi na tom, jestli je to nebezpečné. Neopustím je.“

„Není to jen nebezpečné, nemá to smysl. Už jsou pryč, Emmo.“

Pustila mě a začala se belhat ke kolejišti sama. Klopýtla a zastavila se. Řekni něco, šeptal jsem Addisonovi, ten se otočil a postavil se jí do cesty.

„Obávám se, že má pravdu. Když půjdeme pěšky, pachová stopa našich přátel se rozplyne dříve, než je dokážeme najít. I mé výjimečné schopnosti mají své hranice.“

Emma pohlédla do tunelu, pak opět na mě, výraz její tváře mě mučil. Natáhl jsem ruku. „Prosím, pojďme. To neznamená, že se vzdáváme.“

„Dobrá,“ souhlasila neochotně. „Dobrá.“

Ale zrovna když jsme zamířili k eskalátoru, ozval se ze tmy kolejiště něčí hlas.

„Tady!“

Hlas byl slabý, ale důvěrně známý, s ruským přízvukem. Byl to hadí muž. Zadíval jsem se do tmy a rozeznal jeho zmačkanou postavu u kolejí, jednu ruku držel ve vzduchu. Během té mely ho postřelili a myslel jsem si, že ho stvůry strčily do vlaku spolu s ostatními. Ale ležel tam a mával na nás.

„Sergej!“ vykřikla Emma.

„Vy ho znáte?“ ozval se Addison podezřívavě.

„Je to jeden z podivných uprchlíků slečny Wrenové,“ vysvětloval jsem a uši jsem měl nastražené na kvílení vzdálených sirén, jejichž ozvěna se odrážela od stěn tunelu. Blížily se problémy – možná maskované jako pomoc – a já jsem měl strach, že naše nejlepší šance, jak se odtud dostat, pomalu mizí. Jenže jsme ho tam prostě nemohli jen tak nechat.

Addison odcupital k hadímu muži, kličkoval mezi hromadami skla. Emma mi dovolila, abych ji vzal znovu za paži, a společně jsme se šourali za ním. Sergej ležel na boku, zasypaný úlomky skla a zbrocený krví. Brýle v kovových obrubách měl rozbité, snažil se je nasadit, aby se na mě mohl podívat. „To zázrak, to zázrak,“ chraptěl, hlas měl slabounký jako odvar čaje. „Slyšel jsem, jak mluvíš řečí netvora. To zázrak.“

„Kdepak,“ řekl jsem a klekl si vedle něho. „Už je to pryč, ztratil jsem to.“

„Pokud je nadání v tobě, je tam navždycky.“

Od eskalátoru se ozvaly kroky a hlasy. Odsunul jsem střepy, abych mohl vsunout ruce pod tělo hadího muže. „Vezmeme vás s sebou,“ řekl jsem.

„Nechte mě,“ zaskřehotal. „Stejně brzo umřu…“

Ignoroval jsem jeho slova, vsunul ruce pod jeho tělo a zvedl ho. Byl dlouhý jako skládací žebřík, ale lehký jako pírko a já jsem ho držel v náručí jako velké dítě, hubené nohy mu visely přes můj loket a hlavou se opíral o mé rameno.

Dvě postavy seskočily z několika posledních schodů eskalátoru a stály dole, lemované bledým denním světlem mžouraly do nové tmy. Emma ukázala na podlahu a tiše jsme padli na kolena v naději, že si nás nevšimnou – v naději, že jsou to jen obyčejní civilové, kteří přišli na vlak – ale pak jsem zaslechl zapraskání vysílačky a obě postavy rozsvítily baterky, jejich paprsky se odrážely od nápadných reflexních vest.

Mohli to být záchranáři anebo stvůry za ně převlečené. Nebyl jsem si jistý, dokud naráz nesundali sluneční brýle.

Samozřejmě.

Naše možnosti se právě zúžily na polovinu. Teď už tu byly jen koleje a tunely. Ve stavu, v jakém jsme byli, jsme neměli šanci jim utéct, ale stále bychom mohli uniknout, pokud si nás nevšimnou – a oni si nás uprostřed toho

chaosu zřícené podzemky dosud nevšimli. Jejich reflektory se setkávaly na podlaze. Emma a já jsme couvali směrem ke kolejím. Kéž by se nám podařilo vklouznout do tunelu bez povšimnutí… ale Addison, k čertu s ním, se nehýbal.

„Pojď,“ sykl jsem.

„Tohle jsou saniťáci a tenhle člověk potřebuje pomoc,“ řekl příliš hlasitě a paprsky svítilen se okamžitě odpoutaly od podlahy a mířily k nám.

„Zůstaňte tam, kde jste!“ zahřímal jeden z mužů a vytahoval z pouzdra pistoli, zatímco druhý šátral po vysílačce.

Pak se rychle po sobě odehrály dvě nečekané věci. Tou první bylo, že právě když jsem se chystal pustit hadího muže na koleje a skočit s Emmou za ním, z nitra tunelu se ozvalo hromové zahoukání a objevilo se oslnivé světlo reflektoru. Závan zatuchlého vzduchu patřil, jak jinak, vlaku – který znovu jel, navzdory výbuchu. Tou druhou věcí, kterou jsem poznal podle ostré bodavé bolesti v žaludku, bylo, že netvor se uvolnil a blížil se dlouhými skoky k nám. Ihned potom, co jsem jej ucítil, jsem jej i uviděl, jak se k nám prodírá sloupem páry, s černými rty od sebe a jazyky vystřelujícími do vzduchu.

Ocitli jsme se v pasti. Kdybychom utíkali ke schodišti, zastřelili by nás nebo zmlátili. Kdybychom skočili do kolejiště, rozdrtí nás vlak. A nemohli jsme utéct ani do vlaku, protože nejméně deset sekund potrvá, než se zastaví, dvanáct, než se otevřou dveře vagónů, a dalších deset sekund, než se znovu zavřou, a do té doby bychom byli třikrát mrtví. A tak jsem udělal to, co dělám tak často, když si nevím rady – podíval jsem se na Emmu. V zoufalém výrazu její tváře jsem četl, že chápe beznadějnost naší situace, a v pevném stisku jejích čelistí to, že je rozhodnutá jednat i tak. Vzpomínám si jen, jak začala vrávorat kupředu, s dlaněmi obrácenými, že neviděla netvora, a já jsem se na ni snažil mluvit, zadržet ji a zastavit, ale nedokázal jsem ze sebe vysoukat ani slovo a nemohl jsem ji chytit, abych neupustil hadího muže, a pak šel vedle ní Addison, štěkal na stvůru, zatímco se Emma marně pokoušela vyrobit plamen – jiskru, jiskřičku, nic, jako když v zapalovači dojde benzín.

Stvůra se dala do smíchu, natáhla kohoutek pistole a namířila na ni. Nestvůra běžela ke mně a vyla v kontrastu ke kvílení brzd vlaku za mnou. V tu chvíli jsem věděl, že je konec a že nemohu udělat nic, abych ho odvrátil. V tu chvíli se cosi ve mně uvolnilo a spolu s tím odezněla i ta bolest, kterou jsem pociťoval, kdykoliv mi byl nablízku nějaký netvor. Ta bolest připomínala pronikavé skučení, a když se ztišilo, našel jsem pod ním ukrytý další zvuk, mumlání na okraji vědomí.

Slovo.

Ponořil jsem se pro ně do hlubin. Objal je oběma rukama. Vynesl je na hladinu a vykřikl je vší silou extraligového nadhazovače. Jeho, řekl jsem jazykem, který nebyl můj. Byly to jen dvě slabiky, ale měly v sobě silný náboj a výsledek se dostavil okamžitě poté, co jsem je dostal ven z hrdla. Netvor se přestal řítit na mě – zastavil se smykem – pak se prudce otočil bokem, švihl jazykem přes celé nástupiště a obtočil jej třikrát okolo nohy stvůry. Muž ztratil rovnováhu, vystřelil a kulka se odrazila od stropu, pak ho netvor převrátil vzhůru nohama a zvedl ho, mlátícího kolem sebe a vřeštícího, do vzduchu.

Mým přátelům trvalo chvilku, než si uvědomili, co se stalo. Zatímco stáli s otevřenými ústy a druhá stvůra ječela do vysílačky, slyšel jsem, jak se za mnou se zasyčením otevřely dveře.

To byla naše chvíle.

„POJĎTE!“ zařval jsem a oni poslechli, Emma klopýtala a Addison se jí motal kolem nohou a já jsem se snažil protlačit úzkými dveřmi do vagónu hubeného a zkrvaveného hadího muže, až jsme se všichni vecpali dovnitř.

Zazvonily další výstřely, stvůra naslepo pálila na netvora.

Dveře se napolo zavřely a pak se znovu otevřely. „Ukončete nástup a výstup,“ ozvalo se veselé předtočené hlášení.

„Chodidla!“ řekla Emma a ukázala na boty na dlouhých nohou hadího muže, jejichž palce trčely ze dveří. Natáhl jsem se, abych je vtáhl dovnitř, a během těch nekonečných vteřin, než se dveře znovu zavřely, vypálila kymácející se stvůra dalších pár divokých výstřelů. Netvora to přestalo bavit a mrštil jí o zeď. Stvůra sjela po zdi na zem a změnila se v nehybnou hromadu.

Druhá stvůra uháněla k východu. Jeho také, snažil jsem se vyslovit, ale bylo už příliš pozdě. Dveře se zavíraly a vlak se dal s ohromným trhnutím do pohybu.

Rozhlédl jsem se a pocítil vděčnost nad tím, že vagón, do kterého jsme vlezli, je prázdný. Co by si o nás pomysleli normální lidé?

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se Emmy. Seděla, těžce oddechovala a pozorně si mě prohlížela.

„Díky tobě,“ řekla. „Opravdu jsi netvorovi poručil, aby to udělal?“

„Vypadá to tak,“ odpověděl jsem, ale sám jsem tomu tak docela nevěřil.

„To je úžasné,“ zašeptala. Nedokázal jsem říct, jestli je vyděšená, anebo to na ni udělalo takový dojem, anebo obojí.

„Vděčíme vám za naše životy,“ ozval se Addison a třel si přátelsky hlavu o mou paži. „Jste velmi zvláštní chlapec.“

Hadí muž se smál. Usmíval se na mě závojem bolesti. „Vidíš?“ řekl. „Já ti říkal. To zázrak.“ Pak jeho tvář zvážněla. Chytil mě za ruku a vtiskl mi do dlaně kousek papíru. Fotografii. „Moje žena, moje dítě,“ vysvětloval. „Vzal je náš nepřítel už dávno. Když najdete ostatní, možná…“

Podíval jsem se na fotografii a zůstal v šoku. Byl to portrét ženy s dítětem. Bylo zřejmé, že Sergej ten obrázek s sebou nosí už dlouho. Ačkoliv ti lidé na fotce byli příjemní, fotografie samotná – anebo její negativ – byla vážně poškozená, možná ušla ohni jen tak tak, byla vystavena takovému žáru, že obličeje na ní byly pokroucené a zprohýbané. Až do této chvíle se Sergej o své rodině nikdy nezmínil. Od té chvíle, co jsme se s ním seznámili, mluvil jenom o tom, jak se snaží vytvořit armádu podivných, jak obchází smyčky jednu po druhé a rekrutuje zdravé lidi, kteří přežili nájezdy a čistky. Nikdy nám ale neřekl, na co tu armádu chce: aby svou ženu a dítě získal zpět.

„Najdeme i je,“ řekl jsem.

Oba jsme věděli, že je to dost nepravděpodobné, ale přesně tohle potřeboval slyšet.

„Děkuju,“ řekl a ležel v rozlévající se kaluži krve klidněji.

„Moc času mu nezbývá,“ poznamenal Addison a začal Sergejovi olizovat tvář.

„Možná že mám v sobě dost žáru, abych tu ránu vypálila,“ řekla Emma. Dobelhala k Sergejovi a začala třít ruce o sebe.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

GLOSÁŘ PODIVNÝCH TERMÍNŮ

KAPITOLA 1