Vzor citace: HURDÍK, J. Náklady občanského soudního řízení a rovný přístup účastníků ke spravedlnosti. Praha: Wolters Kluwer ČR, a. s., 2016. 136 s.

© Mgr. JUDr. Jan Hurdík, Ph.D., 2016

Právní stav publikace je ke dni 1. 1. 2016

ISBN 978-80-7552-087-6 (brož.)

ISBN 978-80-7552-088-3 (e-pub)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Použité zkratky

Listina usnesení Předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

o. s. ř. zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák. zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

s. ř. s. zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

Úmluva sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb., o Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod

Ústava ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

z. ř. s. zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zák. o soud. zákon č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích

poplatcích

O autorovi

Autor byl po absolvování souběžného studia na Právnické fakultě Masarykovy univerzity v Brně v oboru „Právo“ a na pedagogické fakultě téže univerzity v magisterském oboru „Francouzský jazyk a literatura“ krátkodobě zaměstnán jako advokátní koncipient a poté v roce 1999 nastoupil jako justiční čekatel Ministerstva spravedlnosti České republiky. V roce 2000 úspěšně absolvoval důstojnický velitelský výcvik u Vojenské akademie ve Vyškově a poté v rámci výkonu základní vojenské služby působil ve funkci „právník“ u Vojenského útvaru 7568 Náměšť nad Oslavou – letiště. V roce 2002 vykonal státní rigorózní zkoušku v oblasti práva a úspěšně obhájil rigorózní práci. V roce 2003 byl po složení odborné justiční zkoušky jmenován do funkce soudce s působností na úseku občanskoprávním, kde působí dosud. V roce 2015 úspěšně vykonal dizertační zoušku, obhájil dizertační práci a získal titul Ph.D. Je ženatý a těší se ze dvou malých dětí.

Úvod

1. Aktuálnost a potřeba zpracování tématu. Stav řešení tématu

Problém reálnosti přístupu ke spravedlnosti se v posledních letech, spolu s procesem globalizace a s ním spojené konfrontace jednotlivých právních systémů a jejich lidskoprávních, ekonomických aj. základů, stává postupně předmětem intenzivnějšího zájmu odborné fronty. Tento zájem je sice vyjadřován zařazováním odpovídajících témat na program významných mezinárodních setkání, objevuje se jako téma kvalifikačních prací, článků a významných komentářových děl, přesto však je nerovnoměrně rozložen v jednotlivých oblastech výzkumu a některá témata jsou zřetelně poddimenzována. Takovým v dřívější době i dosud méně v odborné literatuře pěstovaným souborem témat v mezinárodním, evropském, ale i národním rámci jsou témata civilního procesu a v jejich rámci je opět relativně menší pozornost věnovaná obecnějším, koncepčním otázkám spojeným s „ekonomií“ civilního procesu z pohledu účastníka. Navíc i u témat věnovaných přístupu ke spravedlnosti se setkáváme s nižší pozorností věnovanou procesní ekonomii a nákladům řízení jako jedné z jeho nepochybných součástí.[1]

Téma knihy má též svůj zcela praktický odraz v realitě procesní legislativy a jejím uplatňování v justiční a zejména exekuční praxi v České republice v posledních letech. Zde se v 90. letech 20. století, pod heslem vymahatelnosti práva, prosadila tendence posílení postavení věřitelů a institucionálních i věcných složek (exekutoři, advokáti a jejich odměňování). Je třeba dodat, že posílení postavení věřitelů, tehdy se jevící jako společensky žádoucí, bylo využito segmentem podnikatelské sféry z oblasti zejména nebankovních půjček a některých typů nabízení a projede zboží a služeb (typicky založených na předváděcích akcích) k usnadnění jak standardních, tak nekalých forem podnikání, založených zčásti na snadnosti dosažení věřitelské pohledávky a jejího uspokojení. V prvním desítiletí tohoto století se postoj resortu spravedlnosti a legislativy změnil: heslem těchto let se stala zvýšená ochrana dlužníků, jejíž součástí byly i snahy po restrukturalizaci nákladů řízení nesených jednotlivými typy zúčastněných osob v civilním procesu v širším smyslu. Tento trend trvá i v současnosti a je součástí politických programů a snah po jejich prosazení či odmítnutí.[2]

Náklady řízení jako součást studia efektivnosti justice jsou předmětem zájmu národních i srovnávacích studií a rovněž orgánů a institucí evropských (srov. zdroje citované níže), přesto však míra jejich výzkumu nedosahuje potřeb vyplývajících ze změn v globálních ekonomických a sociálních vztazích a z potřeby dalšího důsledného promítnutí lidskoprávních hledisek do kontextu praktického života práva.

Jeden z impulzů upozorňujících na potřebu věnovat se tomuto tématu komplexně na mezinárodní úrovni představoval kongres Mezinárodní akademie srovnávacího práva (IACL), který se konal v létě 2010 ve Washingtonu, D. C. Náklady civilního řízení byly vybrány jako zaměření jedné ze sekcí kongresu pod vedením generálního zpravodaje prof. Mathiase Reimanna. Příznačné je, že téma vyvolalo jen střízlivý ohlas národních sekcí – celkem se na zprávě kongresu podílelo cca 30 národních zpravodajů. Kongres a publikace, která se z něj vyšla v nakladatelství Springer v roce 2012,[3] tak na jedné straně ukazují na potřebu se tomuto tématu zevrubněji věnovat, na druhé straně ovšem signalizují nedostatečnou úroveň výzkumu, zejména srovnávacího, v této oblasti. Přitom jde nepochybně o téma v řadě ohledů podmiňující úroveň realizace a garancí lidských práv v jednotlivých státech: náklady řízení a jejich „umístění“ jsou integrální součástí podmínek, které přímo ovlivňují dosažení sociální spravedlnosti a představují za určitého stavu společnosti a stavu legislativního jednu z významných překážek přístupu ke spravedlnosti a demotivující faktor jedné z maxim novodobé společnosti – důsledného a efektivního boje za právo (R. Ihering). V tomto smyslu se „účastnická ekonomie“ civilního procesu stává centrem pozornosti z pozic mimořádně významných: jako součást procesu dobudovávání souboru základních práv v oblasti mezinárodní a v oblasti národní konstitucionalistiky a současně procesu prosazování horizontálního účinku základních práv, jimiž se základní práva stávají integrální součástí soukromého práva a jeho soudní ochrany. V této oblasti se zřejmě objevují nejsilnější tendence k odstranění i v oblasti nákladů civilního řízení překážek dostatečné míry garance základního práva na přístup ke spravedlnosti a koneckonců i práva na dosažení sociální spravedlnosti. Tyto tendence jsou silné v judikatuře Evropského soudu pro lidská práva, potažmo v judikatuře Ústavního soudu, slabší jsou v oblasti obecné justice a literatuře z oblasti civilního procesu.

Vedle uvedených procesů stále důslednějšího prosazení souboru základních práv a jimi reprezentovaných hodnot do oblasti praktické realizace soukromých práv se objevují další, velmi silné tendence hledání nových paradigmat v nejobecnějších konceptech práva EU s dopadem i do národních právních řádů. Vedle studií přinášejících zásadně nové (neprávní) pohledy na změny v podstatě ekonomických a kulturních vztahů,[4] na které již někteří autoři v právnické literatuře dlouhodoběji upozorňují,[5] se objevují reakce z oblasti právněfilozofické, vracející se k prastarým tématům cíle práva a jeho realizace a spravedlnosti v jejích různých podobách jako výrazu tohoto směřování.[6] Zvlášť závažné a s dalekosáhlým dopadem do základních východisek a konceptů práva, jeho funkcionality a cílů jsou pak diskuse o směřování práva EU jako nejdynamičtěji se rozvíjejícího komplexního systému práva současnosti,[7] které ústí do některých projektů a jejich výstupů,[8] představujících zásadní impulzy pro základy, funkci, metody, instituty a cíle práva, s nepochybnými dopady do všech fází realizace práva včetně podmínek přístupu subjektů ke spravedlnosti.

Ukazuje se proto žádoucí dát uvedené tendence do kontextu a zkoumat v jejich vzájemných vazbách za účelem dosažení koherentních, synergicky působících výstupů. Současně se ukazuje žádoucí uvést zásady, základní práva, hodnoty a postuláty, které ovládají proces realizace práva, do skutečně reálné podoby a vytvořit podmínky jejich skutečného a navíc systémového naplnění.

2. Zaměření

Autor se v knize věnuje souboru otázek spojených s „procesní ekonomií“ z pohledu účastníků, ekonomickým a sociálním rizikům spojeným s vedením civilního procesu, míře „privatizace“ služeb spojených s poskytováním spravedlnosti a jejich konfrontaci s přístupem ke spravedlnosti jako jedním z nejvýznamnějších lidských a občanských práv moderní doby.

Předpokladem a východiskem pro dosažení tohoto cíle monografie je posouzení a srovnání legálního a faktického právního stavu regulace placení a hrazení nákladů řízení a nákladů civilního procesu obecně, jejich výše, rozložení, transfery a konečná zátěž mezi stranami sporu, soudy, resp. třetími osobami.

Hlavní cíl práce, jak vyplývá už z jejího názvu, je studium účinnosti a dopadů systému nákladů řízení, uplatněného v civilním procesu České republiky z pohledu stále intenzivněji prosazovaných základních práv i do oblasti práva soukromého a rozhodovací praxe soudů (srov. horizontální účinek základních práv v soukromoprávních vztazích).

Dalším důvodem pro posouzení nutnosti změn v systému ekonomické zátěže účastníka civilního procesu je měnící se pohled na spravedlnost, její obecné koncepty a dopady jeho změn na oblast přístupu k soudu. Nový komplexní koncept spravedlnosti, vyvíjející se zejména na úrovni výzkumu v rámci Evropské unie, je příznačně nazván access justice (spravedlnost přístupu). Toto pojetí spravedlnosti akcentuje nikoli jako dosud pouze omezený prostor přístupu ke spravedlnosti, nýbrž spravedlnost přístupu v nejširším pojetí, zahrnující přístup k evropské společnosti jako celku a jejím zdrojům a současně dostupnost tohoto přístupu, včetně odstranění ekonomických překážek. Tento vývoj se – pravda – zatím prosazuje spíše postupně než spontánně a paušálně, nicméně vyžaduje pozornost ve všech sférách, kterých se může dotýkat. Je nepochybné, že oblast ekonomické zátěže přístupu ke spravedlnosti a jejího dosahování v civilním procesu je oblastí, jíž se tento vývoj dotýká zvlášť významně.

Součástí publikace je také srovnávací pohled na vybraný soubor právních řádů a jejich přístup k řešení placení a hrazení nákladů civilního soudního řízení. To umožňuje identifikovat základní modely ekonomického zatížení osob a posoudit, zda některá z reálně existujících a fungujících skupin národních modelů systému nákladů řízení představuje možnou cestu řešení i v České republice.

Požadavky řešení a existující možnosti řešení pak práce promítá do českého civilního procesu, jeho hodnotové analýzy a zabývá se možností dosažení důslednějšího nastavení systému nákladů řízení v českém civilním procesu ve prospěch odstranění/snížení ekonomických překážek přístupu ke spravedlnosti, potažmo dosažení sociální spravedlnosti.

Autor omezil rozsah a obsah práce pouze na vlastní soudní řízení. Jen v případech, kdy jej k tomu dovedla souvislost výkladu, zahrnul do textu i alternativy k soudnímu procesu (rozhodčí řízení, mediace, konciliace); ze stejných důvodů se jen okrajově zabývá zapracováním alternativního výkonu rozhodnutí – exekucí, jakož i insolvenčním řízením. Vzhledem k ekonomickému a sociálnímu významu exekucí či insolvenčního řízení při uplatňování civilní spravedlnosti ve středoevropském prostoru a vzhledem k přímé vazbě tematiky této práce na uvedené typy řízení si je autor vědom potřeby tuto problematiku do kontextu souborného výzkumu začlenit. Autor předpokládá její zpracování v dalších publikacích.

3. Struktura

Téma knihy je zpracováno v několika polohách, kterým odpovídá zásadně i struktura práce:

První kapitola nachází východisko pro posouzení konceptu a funkce nákladů řízení v principu – právu na spravedlivý proces, jeho pojetí a jeho požadavcích na takovou nákladnost soudního řízení, které nebude představovat významnou překážku v obecném přístupu ke spravedlnosti.

Cílem druhé kapitoly je vytvořit spektrum systémů placení a hrazení nákladů řízení, přicházejících v úvahu v právních řádech národních států, jako možné modely pro zvážení návrhu eventuální reformy české právní úpravy při sledování důslednějšího vertikálního i horizontálního působení základních práv v oblasti přístupu ke spravedlnosti a konečně také k naplňování ideálu sociální spravedlnosti v její – v čase se měnící – aktuální „evropské“ podobě.

Předmětem třetí kapitoly jsou – za využití poznatků obecných východisek pro konkrétní studium nákladů civilního soudního řízení – postupně následující skupiny otázek, zaměřené na působení systému placení a hrazení nákladů řízení v českém právním prostředí.

[1]1 Srov. např. Molek, P. Právo na spravedlivý proces. 1. vyd. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2012, 576 s. Nebo v poslední době obhájená dizertační práce O. Přidala na téma Právo na spravedlivý proces v civilním řízení. Nepublikovaná dizertační práce. (Brno: Masarykova univerzita, 2010), v níž je sice zmíněna jako jeden z faktorů realizace práva na spravedlivý proces ekonomie řízení, avšak ve smyslu „ekonomického“, tj. vyhýbajícího se nehospodárným nákladům, postupu soudu v řízení.

[2] Srov. např.: Marvanová versus Válková. Spor o soudce a byznys s dluhy. Právo, 31. května 2014, s. 2.

[3] Reimann, M. (ed.). Cost and Fee Allocation in Civil Procedure. 1. vyd. Dordrecht, Heidelberg, London, New York: Springer Verlag GmBH, 2012.

[4] V přímém vztahu k předmětu této práce je např. studie Rifkin, J. Access. Das Verschwinden des Eigentums. Warum wir weniger besitzen a mehr ausgeben werden. Frankfurt am Main: Fischer Taschenbuch Verlag, 2002.

[5] Srov. Hurdík, J. Institucionální pilíře soukromého práva v dynamice vývoje společnosti. 1. vyd. Praha: C. H. Beck, 2007.

[6] Tématu aktuálních konceptů spravedlnosti se v oblasti filozofie práva věnuje v posledních letech zajímavým a komplexním způsobem např. německý právní filozof Otfried Höffe: Srov. Höffe, O. Gerechtigkeit. 4. Auflage. München: C. H. Beck, 2010; Höffe, O. Principes du droit. Paris: CERF, 1993.

[7] Významné příspěvky do této diskuse vnášejí autoři jako H. Collins, N. Reich, diskuse na půdě tzv. turínské skupiny (Common Core) a další.

[8] Micklitz, H.-W. (ed.). The Many Concepts of Social Justice in European Private Law. Cheltenham (UK), Northampton (USA): Edward Elgar, 2011.

KAPITOLA 1

Obecný rámec

1.1 Spravedlnost jako výraz povahy společenského řádu, zejména vztahu individua a společnosti

Při zpracování zvoleného tématu ve zvoleném kontextu a k dosažení zvolených pracovních cílů je nutno se zabývat především dvěma klíčovými výchozími otázkami:

Co je cílem fungování soukromého práva jako celku, tady východiskem funkcionálně-axiologickým?

Pokud soukromé právo jako celek sleduje společný cíl, pak je třeba posoudit, zda, resp. jak se tento cíl promítá, resp. modifikuje v civilním procesu a vice versa, jak nastavení parametrů ekonomické nákladnosti civilního procesu zpětně ovlivňuje fungování a cíle soukromého práva.

Zdánlivě elementární otázka patří ve skutečnosti k nejobtížnějším: Hledání smyslu fungování soukromého práva včetně jeho ochrany je na jedné straně předmětem otevřené indoktrinace panujícími ideologickými vlivy, na druhé straně existují tendence soukromé právo oprostit od panujících společenských představ a doktrín, případně roli soukromého práva jako jejich nástroje skrýt. Je zřejmé, že ani jedna tendence nemůže být prosazena izolovaně do všech důsledků a že výsledek bude vždy kompromisem mezi oběma póly. Jedním z cílů této práce je dosáhnout při identifikaci typu a míry indoktrinace nákladů řízení dostatečné transparentnosti, umožňující nastavení systému nákladů řízení tak, aby maximálně podporoval obecné cíle, které má civilní proces plnit při dosahování spravedlnosti prostřednictvím spravedlivého přístupu k soudu.

Za cíl soukromého práva je od počátku jeho existence považována spravedlnost.[9] Již v jejím prvoplánovém konceptu je však skryt paradox: spravedlnost je na jedné straně vnímána jako univerzální cíl soukromého práva, k jehož naplnění právo a společnost směřují, na druhé straně však spravedlnost přijímá různé, dokonce z hlediska vlivu na jedince i společnost zásadně odlišné podoby. Tento fakt zřejmě vedl k rozpakům a rezervovanosti, s nimiž je pojem spravedlnosti přijímán značnou částí autorů a užíván v pramenech práva. Pokud se s ním pracuje, pak spíše v oblasti teoretické než v praktické civilistice.

Pojem spravedlnosti byl formulován poprvé v antickém Řecku.[10] V předfilozofickém Řecku byl pojem themis užíván společně pro označení práva i spravedlnosti, které tvořily nedělitelnou jednotu. Později se pojem spravedlnost stává klíčovým slovem sociální morálky. Tento přístup byl pro řecké prostředí typickým, neboť zde byla ve vztahu jedinec–obec preferována pozice obce jako výrazu společného zájmu.

Platón vkládá do základu pojmu spravedlnost myšlenku „dobra“ s tím, že člověk přebírá odpovědnost za spravedlnost, což vede k promítnutí spravedlnosti jak do sociálního řádu, tak do řádu duchovního.[11] V tomto smyslu je posláním spravedlnosti sloužit nikoli individuu, nýbrž obecnému blahu.[12]

Zřejmě jedna z nejznámějších teorií spravedlnosti pochází od Aristotela. Aristoteles je znám jako autor rozlišování spravedlnosti univerzální, obsahující požadavek chovat se dle zákona a mravu, a spravedlnosti individuální, členěné dále na spravedlnost distributivní, připouštějící nerovnost, a spravedlnost komutativní, vyžadující rovnost zúčastněných subjektů.[13]

Římská společnost přijala odlišný koncept spravedlnosti, ovlivněný křesťanským učením. Křesťanství je orientováno na individuum a vyhýbá se formování vlastní představy o společenství a společenských institucích. Z křesťanství byla přijata priorita osobní svobody jednotlivce; vztah ke společenskému prostředí byl založen na lásce, a mohl se tedy jen obtížně stát základem fungujících společenských institucí.[14]

Uvedené dva odlišné přístupy ke spravedlnosti jako řádu tohoto světa – řecký a římský – se staly zdrojem variabilit vnímání a přijímání hodnot evropské kultury jako východisek formování právních řádů pozdějších společenských formací, zejména období modernity. To klade i v současnosti překážky jednotnému vnímání pojmu „evropská kultura“ jako východiska pro nastavení alespoň základních dimenzí současnému pojmu spravedlnost.

Jak ukazuje pozdější vývoj, původní myšlenka kooperace v pojetí spravedlnosti se zejména v období modernity a pod vlivem filozofického myšlení T. Hobbese a liberálních ekonomických teorií rozpadla do dvou modelů: řeckého modelu kooperace (integračního), vycházejícího ze vzájemné závislosti lidí a spatřujícího ve společných institucích základ života společnosti, a modelu konfliktu (eliminačního), u něhož je spolužití založeno na potřebě vzájemného vymezení prostoru, jehož základem je svobodná vůle a potřeba svobodného souhlasu ke vzájemné kooperaci.[15]

Následně se spravedlnost s její mnohovýznamovostí stává nástrojem specifických koncepcí.[16] Stejný rys však umožňuje její využití jako nástroje pokusů o překonání zdánlivě nesmiřitelného rozporu mezi spravedlností založenou na egoismu či na altruismu ve směru konceptu založeného na komunikaci řízené zájmy (R. Ihering).[17]

Důležité pro posouzení vzájemného místa a vazeb mezi hmotněprávní a procesní spravedlností, potažmo právem na spravedlivý proces, potažmo právem na přístup k soudu, jak bude předmětem našeho zájmu v dalších partiích této práce, je tedy respektování, resp. uspořádání vazeb mezi společenským prostředím a jeho ovlivněním panujícími doktrínami a konceptem i praktickým fungováním soukromého práva a dosahováním jeho cílů, a současně společných cílů realizace soukromého práva a mnohovrstevnatého souboru dílčích funkcí, dílčích nástrojů a dílčích etap realizace tohoto procesu (a to nejen ve fázi hmotněprávní a procesní) a jejich specifiky, avšak současně s požadavkem jejich vzájemného synergického působení.

Výrazem této dialektiky cílů soukromého práva a prostředků k jejich dosažení je i pluralita spravedlností, založená na variabilitě vnímání cílů společnosti, jejího fungování a hlavních doktrínách, jimiž je toto fungování ovlivňováno. Tato dialektická pluralita vyjadřuje fakt, že obecně vzato neexistuje jediná spravedlnost a současně že pojem spravedlnosti slouží jednak k postižení cílů společnosti, jednak k vymezení metod a prostředků k jejich dosažení.

Zřejmě nejblíže právnímu pojetí spravedlnosti je její vnímání jako hodnotícího kritéria určitého chování.[18] Důležitý je poznatek, že toto hodnotící kritérium je objektivně a subjektivně determinované, což vede k situacím, že stejné chování může být posuzováno jako spravedlivé a současně jako nespravedlivé.[19]

Uvedený závěr má svůj logický zdroj: Jím je celá skupina odchylných přístupů k nalézání „spravedlivých“ řešení, jejichž základem je – zjednodušeně řečeno – způsob nakládání se společenským bohatstvím, resp. způsob jeho rozdělování.

Velmi zaobaleně až farizejsky jsou diferencovány základní typy spravedlnosti v klasické typologii, pocházející od Aristotela, které odlišují:

Především spravedlnost založenou na slavné Ulpiánově parémii „Iuris praecepta sunt haec: … suum cuique truibuere“,[20] která sama o sobě neřeší podstatu ani techniku dosažení spravedlivého výsledku, nýbrž pouze požaduje respektování stanovených pravidel zachování či rozdělování dober ve společnosti mezi jejími příslušníky.

Způsob zachování či rozdělování dober ve společnosti pak – z hlediska sledovaných cílů společnosti – má dvě techniky:

1. První technika směřuje k rozdělování, resp. přerozdělování společenského bohatství:

a) buď na základě výchozího předpokladu rovnosti a užité techniky rovnosti, bez ohledu na potřebu vyvažovat sociální pozice osob jako sledovaný cíl,

b) nebo na základě sledování cíle rovnosti mezi osobami, což vyžaduje akceptaci nerovných východisek a vyvažování pozic osob nerovností techniky právní regulace.

2. Druhou technikou je respektování stavu rozložení dober mezi osobami. Spravedlností se zde rozumí maximální respektování individuální autonomie osobnostních i majetkových práv. T. Ötvös výstižně spojuje spravedlnost jako komplexní hodnotu se souborem hodnot hlavnímu cíli – tj. dosažení spravedlnosti – podřízených.[21] Těmito hodnotami jsou zásady soukromého práva, které jsou základem pro vymezení cesty fungování spravedlnosti v konkrétním právním řádu.[22]

Jednotlivé podoby spravedlnosti jsou výrazem dvou základních dimenzí,[23] ve kterých se pohybuje soukromoprávní regulace. Východiskem fungování práva je preprávní svoboda jednotlivce, vyjadřující jeho individuální pozici. Vlastní funkcí práva je omezení pozice jednotlivce v zájmu společnosti, vyjádřené rovností. Spravedlnost tu představuje syntézu svobody a rovnosti, která vymezuje vyváženou pozici mezi individuálním a sociálním rozměrem soukromého práva.

Tato úvaha odůvodňuje třístupňovou výstavbu systému principů soukromého práva, směřujících k hodnotově pojaté spravedlnosti, které tvoří:

1. svoboda jako teze a individuální hodnotové východisko,

2. rovnost jako antiteze a sociální antipod východiska,

3. spravedlnost jako výsledek syntézy obou pozic.

Popsaná konstrukce principů je výrazem šíře a současně strukturálního uspořádání prostoru poskytnutého individuu i společnosti k řešení rozporů, které v něm vznikají v procesu hledání spravedlnosti. Prostor, v němž vznikají rozpory, odpovídá prostoru pro jejich řešení. Řešení se tu nenalézá v potlačení jednoho ze systémových prvků, vytvářejících limity prostoru řešení, a v zúžení prostoru pouze na okruh jediného principu: řešení se nachází v pluralitě variant, nabízených takto široce otevřeným polem působnosti polárních hodnot. Řešení tu mají podobu vektoru, limitovaného prostorem i časem, kde prostor má otevřené vnější hranice a čas je další základní dimenzí pozorování a posuzování právně relevantních entit. Naopak vyloučení rovnosti ze systému hodnot soukromého práva a omezení významu spravedlnosti na nástroj zmírnění extrémních podob uplatnění svobody individua ve společnosti v konkrétních situacích jsou ve svém důsledku omezením svobody pohybu hmoty i ducha v právu na jediné východisko, kterým je akcentovaná individuální pozice jednotlivce. Na druhé straně spravedlnost jako cíl, syntéza není ničím bez svých východisek, teze a antiteze, kterými jsou vedle svobody i rovnost.[24]

Uvedený proces dialektického vyvozování spravedlnosti z teze – individuální dimenze založené na svobodě – a následující antiteze – sociální dimenze založené na rovnosti – je současně zdrojem odpovědi na otázku o podobě spravedlnosti ve výsledku tohoto procesu. Ta je v systému soukromoprávní regulace, založené na apriorní svobodě jednotlivce, určena mírou uplatnění antiteze, tj. druhého kroku tohoto procesu. Z hlediska podoby spravedlnosti jde tedy o míru uplatnění těch typů spravedlnosti, jejichž vektorem, cílem je (sociální) rovnost, která se může pojit a často pojí s (ne)rovností formálně právní buď východiskovou – (ne)rovnost příležitostí, či procedurální – (ne)rovnost šancí. Zatímco typickým cílem formálně právní rovnosti je spravedlnost komutativní, typickým cílem maximalizace rovnosti ve výsledku (sociální) je spravedlnost distributivní, potažmo korektivní v míře, ve které je jejím cílem odstranit nevyváženost sociálních pozic subjektu, v nejobecnější podobě pak vyrovnávání sociálních pozic cestou redistribuce, resp. korekce v (re)distribuci společenského bohatství.

Jakkoli se může (re)distribuce hodnot individua a společnosti jevit složitá, vždy je jejím základem i cílem člověk a jeho emancipace. Ta znamená integraci jedince ve společnosti a jeho seberealizaci skrze společnost a vazby jedince na společnost. Tedy koneckonců i ryze individualisticky vnímaná emancipace člověka má obě složky – individuální a vztahovou (sociální), byť první z nich je v tomto konceptu akcentovaná a druhá marginalizovaná.

V uvedeného plyne, že spravedlnost bývá v právu soukromém zpravidla vnímána z pozice jednotlivce, což by mohlo vést k závěru o spojení pojmu spravedlnost s individuem. Spravedlnost – jak už konečně naznačuje její zakomponování do souboru vztahových hodnot a koneckonců i její existenční vazba na právo jako soubor jejích nástrojů – má však obě dimenze: individuální a sociální. Žádnou nelze bez rizika ztráty komplexního pohledu na tento pojem odtrhnout od druhé a studovat samostatně. Východiskem je sice – v existujícím liberálně tržním modelu společenského systému se sociálními prvky – individuální pozice jednotlivce, cílem je však společenská integrace jedince, jeho sociální emancipace.[25]

1.1.1 Současné (evropské) projevy a koncepty spravedlnosti v soukromém právu

Pro společnost založenou na rozporu hlásaných a skutečně praktikovaných hodnot je typická menší pozornost věnovaná analýze skutečné povahy právní regulace, včetně hlubší analýzy hodnot, jejichž prostřednictvím je dosahováno spravedlnosti určitého typu.

Tento jev má i své zcela aktuální evropské projevy. Tak např. Návrh společného referenčního rámce (DCFR) omezuje v doprovodných textech své cíle na zdůraznění vytvoření prostoru svobody, bezpečí a spravedlnosti a vytvoření otevřeného vnitřního obchodu se svobodnou a férovou soutěží a svobodným pohybem zboží, osob, služeb a kapitálu mezi členskými státy, jakož i na ochranu spotřebitele a jiných osob vyžadujících ochranu.[26] Tomu odpovídá také soubor užitých modelů spravedlnosti v DCFR, ohledně něhož jsou doprovodné texty DCFR sdílnější a prezentují je v pořadí: komutativní (vzájemnou) spravedlnost jako klíčový individuální cíl pravidel Návrhu, vedle níž je prosazovaná, byť dílčím způsobem, korektivní spravedlnost, zejména v oblasti smluv, mimosmluvní povinnosti k náhradě škody a bezdůvodného obohacení. K jejímu prosazení slouží především univerzální princip Good Faith. Málo je podle výslovného sebehodnocení v Návrhu aplikovaná distributivní spravedlnost, přicházející v úvahu spíše výjimečně, např. v určitých variantách spotřebitelských vztahů.[27]

Popsané uchopení spravedlnosti jako nepochybně jednoho z klíčových pojmů práva a výrazu smyslu práva či jeho fungování v evropských projektech dominujících současné fázi europeizace soukromého práva je odrazem faktu, že spravedlnost zůstává pro nositele vývoje práva jedním z nejožehavějších témat právního bádání, a je otázkou, zda se nositelé aktivit v této oblasti chtějí skutečně dobrat nalezení podstaty a smyslu tohoto institutu.

Některé výzkumné projekty a díla poslední doby zdánlivě tento závěr zpochybňují, až dokonce vyvracejí; při hlubším pohledu na jejich výstupy však za nimi tušíme uspokojení z plurality a ambivalentnosti řešení, k nimž dospívají.[28]

Výsledkem je pluralita konceptů a dílčích modelů spravedlnosti, s nimiž se setkáváme i v nejnovějších zdrojích a výzkumech, jejich odlišná funkce, různé pojetí zařazení do systému a algoritmu právní regulace.

Často se vyskytuje přesvědčení o vlastních národních modelech spravedlnosti v soukromém právu evropských zemí, z nichž každý je spjatý s národní kulturou a tradicí.[29] Toto tvrzení mohlo být pravdivé v plném rozsahu v období vzniku novodobé kapitalistické společnosti, resp. modernity v 18. a 19. století (s výjimkami, jako je Velká Británie), potažmo ještě v období tzv. „socializace“ společnosti evropských národních států na konci 19. a v první pol. 20. století. Procesy globalizace a europeizace však tyto historické zdroje odsunuly do pozadí a za základ soukromoprávní spravedlnosti víceméně mlčky akceptovaly komutativní spravedlnost založenou na libertarianismu. Pro evropské právo a jeho vývoj je typické, že jako základ akceptovalo principy svobodného trhu (srov. čtyři základní tržní politiky EU), do kteréhož konceptu následně a postupně implementovalo prvky sociální spravedlnosti. Pravda, dělo se tak formálně, postupně[30] a zejména zpočátku (s odkazy na limity evropských kompetencí v oblasti soukromého práva daných primárním právem EU) pouze ve vymezených segmentech soukromého práva (pracovní právo, antidiskriminace a ochrana spotřebitele). Vzniká tím společný jmenovatel europeizujícího se soukromého práva pod názvem „regulatory welfare state“.[31]

Původní odlišnosti jednotlivých národních států, které se projevovaly mj. v přenechání „čistého“ soukromého práva komutativní spravedlnosti libertariánského základu a v prosazování prvků sociální spravedlnosti cestou veřejného práva,[32] případně „outsourcováním“ a formováním např. spotřebitelského práva jako „zvláštního soukromého práva“,[33] byly následně v dalším průběhu europeizace podrobeny opačné tendenci směřující k odstraňování hranic mezi soukromým a veřejným evropským právem, zejména cestou aktivit ESD//SDEU, cestou procesu konstitucionalizace soukromého práva (uplatnění základních práv EU, resp. základních principů práva EU v soukromém právu a s tím spojená změna vertikálního přímého efektu na omezený horizontální přímý účinek základních práv EU).[34]

V tomto procesu se počala prosazovat nová podoba sociální spravedlnosti: ukazuje se, že vývoj konceptu spotřebitele od „dobře informovaného“ k obrazu spotřebitele důvěřujícího a odpovědného je mimo jiné výsledkem základního pojetí spotřebitelského práva EU jako především práva tržního chování. Tak spotřebitelské, ale i pracovní právo EU ztrácí stále více sociálně ochrannou podobu a jako spotřebitel/zaměstnanec je vnímána osoba dynamická, s otevřenou myslí, flexibilní, dobře informovaná, samostatná a sebeuvědomělá, mobilní, rozhlížející se po nejlepších pracovních příležitostech a nejlepších cenách na trhu zboží a služeb a využívající výhod vnitřního trhu.[35]

Tento koncept prosazování sociální spravedlnosti v právu EU se liší od konceptů sociální spravedlnosti národních států: zatímco národní státy staví na konceptech ochrany slabší strany společnosti s cílem dosáhnout politického obrazu státu blahobytu, právo EU se vzdálilo politickým programům států blahobytu a původním iniciativám Evropské komise ze 70. let. Tato derivace od tehdejšího politického programu ES je důsledkem praxe EU, provádějící „integration through (regulatory) law“.[36]

V tomto měnícím se procesu nazírání na cíle soukromého práva EU a jejich dosažení se objevila nová podoba modelu dílčí spravedlnosti směřující k dosažení sociální spravedlnosti[37] v soukromém právu EU, označovaná jako nové paradigma soukromého práva EU. Je jí tzv. spravedlnost přístupu (access justice, Zugangsgerechtigkeit).[38] Jejím cílem je prosadit faktickou rovnost přístupu ke zboží a službám, resp. příležitostem. Nejde přitom o přístup formální: ten už má ve svém referátu libertariánský koncept spravedlnosti, nýbrž o zavedení odpovědnosti právního systému za prosazení nástrojů transformace teoretických šancí v reálné příležitosti odstraněním všech bariér bránících reálnému přístupu. V tomto smyslu hovoří Hans W. Micklitz o naplnění slov Maxe Webera o materializaci doktríny ekvity.[39] V této souvislosti je rovněž spravedlnost přístupu funkcionálně zaměřená na korekci nedůsledností ve spravedlnosti komutativní, která svým formalizovaným přístupem spíše prohlubuje sociální nespravedlnost (ve smyslu prohlubování rozdílnosti sociálních pozic), než by ji zmírňovala, či dokonce odstraňovala. V tomto smyslu zůstává spravedlnost přístupu sice podmíněna výchozí svobodou a autonomií stran na vstupu do soukromoprávních vztahů, podobně jako spravedlnost komutativní. Zátěž těchto výchozích nerovností, jimiž jsou poznamenány na vstupu strany vztahu, však komutativní spravedlnost ze své podstaty konzervuje a přenáší dále, do dalších fází realizace práva, zatímco spravedlnost přístupu je usiluje aktivně zmírňovat a korigovat férovým soutěžním, resp. participativním prostředím. Amplitudy nerovností, které znesnadňují přístup k trhu či společenským vztahům obecně (ale i k ochraně práv a dosažení spravedlnosti v civilním procesu), jsou spravedlností přístupu nivelizovány sice procesní cestou, avšak s imanentní intencí dosažení sociální spravedlnosti.

Shrnuto, evropský model spravedlnosti tvoří dva prvky: práva přístupu a práva antidiskriminační.[40] Obě skupiny začínají tvořit páteř spravedlnosti v právu EU, obě vycházejí z řady aktivit EU, mj. Lisabonské smlouvy a Charty základních práv EU i z nového sekundárního práva, ale též z projektů včetně modelů soft law podporovaných Evropskou unií.

Z hlediska pojetí této práce není uvedený koncept mimo rozsah a cíle práce: Jak ukazují autoři mimo vlastní právní obory, „přístup“, „inkluzivita“, koncept síťových vazeb jako základ fungování společnosti je vnímán i v oblasti sociologie a ekonomie jako nové paradigma, které postupně nastupuje na místo dosavadního paradigmatu nelítostné soutěže založené na výlučnosti a boji typu „vítěz–poražený“,[41] potažmo na dominující spravedlnosti komutativní. To znamená, že i spravedlnost přístupu není izolovaný koncept, nýbrž představuje součást souborných parametrických změn struktury společnosti a jejího fungování. Jakkoli jsou to změny evoluční, postupné, jejich směřování sleduje jako vzdálený cíl změny zásadní povahy, paradigmatické, které by rekonstituovaly výchozí společenský koncept společenských vztahů a jejich fungování. Přístup se stává východiskovou pozicí předpokládanou sociální spravedlností nového obsahu; přístup prolíná proces realizace práva a spravedlnosti; především však proces je předpokladem rovnosti ve všech prvcích a fázích realizace práva s cílem dosažení reálné sociální spravedlnosti. V tomto rámci musí nutně hrát odpovídající roli i segment procesní spravedlnosti, představující přístup ke spravedlnosti z hlediska únosnosti a efektivnosti nákladů na její dosažení.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Použité zkratky

O autorovi

Úvod

1. Aktuálnost a potřeba zpracování tématu. Stav řešení tématu

2. Zaměření

3. Struktura

KAPITOLA 1

Obecný rámec

1.1 Spravedlnost jako výraz povahy společenského řádu, zejména vztahu individua a společnosti

1.1.1 Současné (evropské) projevy a koncepty spravedlnosti v soukromém právu

1.4 Právo na přístup ke spravedlnosti/soudu jako součást a předpoklad hmotněprávní i procesní spravedlnosti a jako jedno ze základních lidských a občanských práv

1.4.2 Zakotvení práva na přístup k soudu v mezinárodních a evropských dokumentech

Náklady řízení jako atribut práva na spravedlivý proces ve srovnávacím pohledu

2.1 Rakouská republika

2.3 Jižní Korea

2.4 Švédsko

2.5 Indie

2.6 Ruská federace

2.8 Závěr srovnávací části

2.8.4 Výjimky a modifikace

České právní prostředí

3.3 Legislativní úprava – vývoj, přehled, tendence

3.4 Judikatura a její vývoj