PRÁVO PRAKTICKY

ZÁVAZKY V OBLASTI VÝSTAVBY A NOVÉ CIVILNÍ PRÁVO

Alena Bányaiová

Ukázka z elektronické knihy

Vzor citace: BÁNYAIOVÁ, A. Závazky v oblasti výstavby a nové civilní právo. Praha: Wolters Kluwer ČR, a. s., 2016, 272 s.

Právní stav publikace je k 31. 10. 2015.

© JUDr. Alena Bányaiová, CSc., 2016

ISBN 978-80-7552-057-9 (brož.)

ISBN 978-80-7552-058-6 (e-pub)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

www.wolterskluwer.cz

O AUTORCE

JUDr. Alena Bányaiová, CSc.

je advokátkou spolupracující s advokátní kanceláří Bányaiová Vožehová, s.r.o. Působí jako členka pracovní komise Legislativní rady vlády pro soukromé právo, byla členkou Komise pro přípravu nového občanského zákoníku při Ministerstvu spravedlnosti, je členkou představenstva České společnosti pro stavební právo. Přednáší obchodní právo pro zahraniční studenty v rámci programu LL.M. a Socrates/Erasmus organizovaného Právnickou fakultou Univerzity Karlovy v Praze. Působí jako rozhodkyně Rozhodčího soudu při Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky. Dlouhodobě se věnuje především otázkám závazkového práva a sporné agendě. Přednáší na odborných seminářích zejména se zaměřením na závazkové vztahy v oblasti výstavby a publikuje v odborných právnických časopisech.

SEZNAM POUŽITÝCH ZKRATEK[1]

autorský zákon

zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon)

Červená kniha FIDIC

Obchodní podmínky staveb pozemních komunikací „Condition of Contract for Construction“ – First edition 1999, The Red Book, vytvořené Mezinárodní federací konzultačních inženýrů (Fédération Internationale Des Ingénieurs-Conseils)

Gl. U.

Sbírka soudních rozhodnutí Glaser-Unger (1859–1897)

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. z. o.

císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský (německý všeobecný zákoník občanský)

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

PECL

Principy evropského smluvního práva (Principles of European Contract Law)

Pravidla UNCITRAL

pravidla o rozhodčím řízení (UNCITRAL Arbitration Rules)

stavební zákon

zákon č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon)

střední občanský zákoník z roku 1950

zákon č. 141/1950 Sb., občanský zákoník

UNIDROIT (PICC)

Zásady mezinárodních obchodních smluv UNIDROIT (Principles of International Commecial Contracts)

Vážný

Sbírka rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu (Vážného sbírka)

z. ř. s.

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zák. č. 40/1964 Sb., občanský zákoník z roku 1964

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zák. o advokacii

zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii

zák. o rozhodčím řízení

zákon č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

zák. o veř. zakázkách

zákon č. 137/2006 Sb., o veřejných zakázkách

Další zkratky:

NS Nejvyšší soud

NSS Nejvyšší správní soud

TDI Technický dozor investora

ÚS Ústavní soud

VS Vrchní soud

ÚVOD

Výstavba nových budov, průmyslových, rezidenčních nebo administrativních komplexů, komunikací, infrastruktury a jiných staveb se uskutečňuje v rámci složitého souboru vztahů mezi jednotlivými účastníky výstavby. Tyto vztahy na sebe navazují a vzájemně se ovlivňují. Osoby, které se na procesu výstavby podílejí, uzavírají řadu smluv nejrůznějšího typu, využívají různých forem kontraktačního procesu. V průběhu výstavby, tedy při plnění převzatých závazků, strany řeší nejrůznější problémy s tím spojené a dochází i ke sporům o to, zda realizované plnění odpovídá očekávání stran.

Tato publikace se zabývá právní úpravou uvedených závazkových vztahů a jejím cílem je přispět k porozumění nových řešení, které přinesl zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník. Věnuje se proto především nové úpravě smluvního typu, který je v oblasti výstavby nejčastěji využíván, a to smlouvě o dílo s důrazem právě na specifika smluv, jejichž předmětem je zhotovení stavby. Ze smluvních typů se dále zabývá smlouvou využívanou pro zabezpečení inženýrské činnosti, tedy příkazní smlouvou. Pro pochopení nové úpravy jednotlivých konkrétních smluvních typů a závazků jimi založených je ovšem nezbytné být seznámen i s novou obecnou úpravou závazkových vztahů, na niž úprava jednotlivých smluvních typů navazuje. Proto publikace ve své první části vybírá a stručně charakterizuje některé novinky, které občanský zákoník přinesl v regulaci uzavírání smluv, v úpravě požadavků na jejich obsahové a formální náležitosti a důsledků jejich nedodržení, upozorňuje na nová řešení sledující zajištění rovnováhy ve smluvních vztazích, jakož i na nové prostředky, které občanský zákoník poskytuje v souvislosti se změnami závazků.

Výstavba nových objektů je dlouhodobým procesem. V současné době mohou probíhat nebo být dokončovány stavby, které byly zahájeny před 1. lednem 2014, tedy datem, kdy nabyl účinnosti občanský zákoník. Nezbytná je proto i znalost úpravy účinnosti občanského zákoníku a jeho aplikovatelnosti na vztahy již probíhající k 1. lednu 2014. To je významné právě z hlediska nového pojetí staveb v občanském zákoníku oproti úpravám předcházejícím. I tomu je v publikaci věnována pozornost.

V řadě případů jsou smlouvy, jejichž předmětem je zhotovení stavby nebo činnosti s tím související, uzavírány v návaznosti na zadávací řízení podle zákona č. 137/2006 Sb., o zadávání veřejných zakázek. Pohled na některé aspekty tohoto kontraktačního procesu je novou úpravou uzavírání smluv v občanském zákoníku ovlivněn. Na tyto aspekty publikace rovněž upozorňuje.

Poslední část publikace je věnována řešení sporů. Případy, kdy prováděná činnost nebo výsledné dílo neodpovídá očekávání strany, jíž je určeno, jsou v oblasti výstavby poměrně časté. S ohledem na specifika výstavby nových objektů a zejména nezbytnost rychlého řešení sporů je na tomto úseku často využíváno i alternativní řešení sporů, tedy rozhodčí řízení. Publikaci proto uzavírá stručné vysvětlení povahy tohoto řízení, jeho výhod i nevýhod, jakož i jeho jednotlivých procesních institutů.

Praha, leden 2016

Autorka

ČÁST PRVNÍ

OBECNĚ O SMLOUVÁCH A ZÁVAZCÍCH JIMI ZALOŽENÝCH

I. SMLOUVA – POJEM, VZNIK

Smlouvou projevují strany vůli zřídit mezi sebou závazek a řídit se obsahem smlouvy (§ 1724 obč. zák.). Občanský zákoník tak obsahově vymezuje pojem smlouvy a činí tak v souladu s obecně přijímaným pojetím smlouvy jako právního jednání, souhlasného projevu vůle, směřujícího ke vzniku závazku. Dosavadní úprava toto vymezení postrádala, nicméně vycházela ze stejného pojetí a definice pojmu „smlouva“ byla vyhrazena doktríně a judikatuře.

Z vymezení pojmu smlouva vyplývá i podstata procesu směřujícího k uzavření smlouvy, podstata kontraktačního procesu. Smlouva je uzavřena, jakmile si strany ujednaly její obsah. V mezích právního řádu je stranám ponecháno na vůli svobodně si smlouvu ujednat a určit její obsah (§ 1725 obč. zák.). Citované ustanovení sleduje dvojí účel (jak připomíná i důvodová zpráva). Za prvé, vznik smlouvy je podmíněn dohodou smluvních stran. Za druhé, zdůrazněna je autonomie vůle smluvních stran. Je jen na stranách, jak vymezí obsah smlouvy, zda vůbec smlouvu uzavřou, s kým ji uzavřou a v jaké formě. Limity této autonomie jsou dány právním řádem, především kogentními ustanoveními zákona. Kogentní jsou ta ustanovení zákona, kde zákon odchylku výslovně zakazuje. Dále se od ustanovení zákona nelze odchýlit ujednáním, které porušuje dobré mravy, veřejný pořádek nebo práva týkající se postavení osob, včetně práva na ochranu osobnosti (§ 1 odst. 2 obč. zák.).

Proces uzavírání smlouvy představuje často složité a třeba i delší dobu trvající vyjednávání, kdy výsledný text nemusí plně postihovat to, s čím strany do jednání o smlouvě vstupovaly, a přesto obě strany vycházejí z toho, že smlouva uzavřena je a že vyjadřuje jejich společnou vůli. Zákoník v § 1726 řeší, zda smlouva v takových případech skutečně vznikla a s jakým obsahem, přičemž řešení je ve prospěch existence smlouvy. Stanoví, že pokud strany považují smlouvu za uzavřenou, ač si ve skutečnosti neujednaly náležitost, již měly ve smlouvě ujednat, hledí se na jejich projev vůle jako na uzavřenou smlouvu, lze-li, zvláště s přihlédnutím k následnému chování, rozumně předpokládat, že by smlouvu uzavřely i bez ujednání těchto náležitostí.

Citované ustanovení dopadá na případy, kdy se strany dohodly o všem, co tvoří minimální obsah smlouvy, ovšem některé ze záležitostí, o nichž jednaly, nakonec opomněly nebo si nevšimly, že v textu smlouvy vyjádřeny nejsou. Například do smlouvy o zhotovení stavby se nedostane ujednání o ostraze staveniště, byť o ní strany jednaly, nebo o průběhu kontrolních dnů, o způsobu informování objednatele o překážkách v postupu prací apod. Pokud chování stran nasvědčuje tomu, že jim chybějící náležitost nebrání v tom, aby se smlouvou řídily, zejména pokud kontraktační jednání jsou ukončena a strany podle smlouvy plní, považuje se smlouva za uzavřenou; vznikne i bez chybějící náležitosti. Důležité tedy je, že vůli stran odpovídá to, že chtějí být smlouvou vázány, byť k dohodě o celém jejím obsahu ve skutečnosti nedošlo, kdy některé otázky, o nichž se jednalo, se obsahem smlouvy nestaly, ovšem nikoli proto, že by je strany nechtěly ujednat. Zákon tedy respektuje vůli stran a stanoví fikci, že smlouva je uzavřena. Místo ujednání, které se do smlouvy nedostalo, nastupuje dispozitivní právní úprava daného smluvního typu, tj. v uváděných příkladech úprava smlouvy o dílo.

Jiná je však situace a smlouva naopak nevznikne, pokud je zřejmé, že chybějící náležitost je pro některou ze stran natolik zásadní, že by bez dohody o ní smlouvu neuzavřela. Pokud tedy některá ze stran dala při uzavírání smlouvy najevo, ať výslovně, nebo konkludentně, že dosažení dohody o určité náležitosti je pro ni předpokladem uzavření smlouvy a k dohodě o této náležitosti nedojde, má se za to, že smlouva uzavřena nebyla (viz druhá věta § 1726 obč. zák.). Nejde tedy jen o to, že by jedna strana vyjádřila nesouhlas s tím, jak obsah smlouvy o určité otázce navrhuje druhá strana. Musí jít o situaci, kdy jedna ze stran trvá na tom, aby se určitá věc stala obsahem smlouvy, aby byla do smlouvy doplněna a aby o této věci došlo ke shodě.[2]

Pro tyto případy občanský zákoník, opět s respektem k vůli stran, upravuje vyvratitelnou domněnku, že smlouva nevznikla, pokud nedošlo k dohodě nejen o podstatných náležitostech smlouvy, ale ani o těch náležitostech, které jsou pro některou ze stran tak významné, že bez příslušné dohody by smlouvu neuzavřela. Pokud tedy strany nedospěly k dohodě o všech náležitostech, na nichž některé ze stran pro účely vzniku smlouvy záleží, nezavazují je ani zápisy o již dohodnutém obsahu. Občanský zákoník to v závěru citovaného § 1726 stanoví výslovně a říká, že ujednání o ostatních náležitostech strany nezavazuje ani byl-li o nich vyhotoven zápis. Znamená to například, že různé předběžné dohody či zápisy jednání o smlouvě, pro něž se i u nás vžilo označení „letter of intent“ nebo „memorandum of understanding“, obsahující určitá ujednání, strany nezavazují, pokud z jejich textu nevyplývá jinak.[3]

Jelikož jde o vyvratitelnou domněnku, může některá ze stran prokázat opak, tj. že smlouva vznikla. Za tím účelem bude muset prokázat, že se strany dohodly nejen o všech podstatných náležitostech smlouvy, ale i o všech vedlejších náležitostech, dohodou o nichž druhá strana podmiňovala vznik smlouvy, popř. bude muset prokázat, že obě strany chtěly smlouvu uzavřít i bez dohody o těchto náležitostech.

Konečně je třeba poznamenat, že dosavadní úprava občanského zákoníku z roku 1964 ani obchodního zákoníku výslovné řešení uvedené problematiky neobsahovala, ovšem judikatura dospívala k obdobným závěrům.

Judikatura

Smlouva jako dvoustranný či vícestranný právní úkon vzniká (je uzavřena) v okamžiku, kdy přijetí návrhu na uzavření smlouvy nabude účinnosti. Návrh na uzavření smlouvy je přitom jednostranným projevem vůle, kterým navrhovatel (oferent) navrhuje druhé straně (oblátovi) uzavření smlouvy. Je přitom obvyklé, že rozhodnutí oferenta předložit oblátovi návrh na uzavření smlouvy předchází smluvní vyjednávání, tedy proces, ve kterém se tvoří obsah smlouvy, jenž končí okamžikem, ve kterém dá oferent oblátovi najevo, že se cítí být vázán svým projevem vůle. Projev vůle stran přestává být vyjednáváním a je skutečným smluvním konsensem, jestliže strany dají najevo, že si jsou vědomy vázanosti projevu. Dokud se strany nedohodly o všech podstatných okolnostech, popřípadě o okolnosti sice nepodstatné, ale takové, která podle mínění stran anebo jedné z nich též má být předmětem dohody, smlouva nevzniká. (NS 33 Odo 1520/2005)

II. PŘEDSMLUVNÍ ODPOVĚDNOST

Základním principem soukromého práva je princip autonomie vůle. Je zcela na stranách, zda smlouvu uzavřou, s kým ji uzavřou, jaký jí dají obsah, tj. jaká práva a povinnosti hodlají založit. Autonomie vůle ovšem není bezbřehá, její limitací a stejně významným principem je i princip důvěry v závazkových vztazích vyžadující, aby strana vyjednávající smlouvu respektovala očekávání, které svým jednáním u druhé strany vyvolala, aby jednala poctivě a přiměřeně rozumným způsobem. Ústavní soud v nálezu II. ÚS 3/06 označil uplatňování principu důvěry v úkony dalších osob při veškerém sociálním styku s nimi za základní předpoklad pro fungování komplexní společnosti. Občanský zákoník povinnost jednat poctivě výslovně postuluje ve svém § 6 a promítá ji i do úpravy kontraktačního procesu v § 1728 až 1730. V § 1728 odst. 1 obč. zák. vyjadřuje princip, že každý může vést jednání o smlouvě svobodně a neodpovídá za to, že ji neuzavře, ledaže jednání o smlouvě zahájí nebo v takovém jednání pokračuje, aniž má úmysl smlouvu uzavřít. Ve druhém odstavci tohoto ustanovení upravuje povinnost stran jednajících o smlouvě sdělit si všechny skutkové a právní okolnosti, o nichž ví nebo vědět musí, tak, aby se každá ze stran mohla přesvědčit o možnosti uzavřít platnou smlouvu a aby byl každé ze stran zřejmý její zájem smlouvu uzavřít.

V § 1729 občanský zákoník charakterizuje jako nepoctivé takové jednání, které porušuje princip důvěry, a upravuje důsledky takového jednání. Stanoví v odstavci 1, že pokud strany dospějí při jednání o smlouvě tak daleko, že se uzavření smlouvy jeví jako vysoce pravděpodobné, jedná nepoctivě ta strana, která přes důvodné očekávání druhé strany v uzavření smlouvy jednání o uzavření smlouvy ukončí, aniž má pro to spravedlivý důvod. Podle druhého odstavce strana, která jedná nepoctivě, nahradí druhé straně škodu, nanejvýš v tom rozsahu, který odpovídá ztrátě z neuzavřené smlouvy v obdobných případech.

Z citovaných ustanovení vyplývají dva základní případy předsmluvní odpovědnosti. Za prvé, kdy někdo vstoupí do jednání o smlouvě bez úmyslu smlouvu uzavřít. Jak bylo řečeno, a plyne to z první věty § 1728 obč. zák., je svobodným rozhodnutím každého smlouvu uzavřít, či neuzavřít. Porušením principu důvěry a poctivosti však je, pokud strana jednání o smlouvě zahájí a od počátku ví, že smlouvu uzavřít nechce, ať je její motivace jakákoli, např. snaha získat informace o konkurentovi, zjistit technické a cenové parametry zboží pro účely jednání s jiným dodavatelem apod. Jde tedy o úmysl smlouvu neuzavřít. Nepoctivým není jednání, kdy si někdo teprve ověřuje, zda chce smlouvu uzavřít, s kým a za jakých podmínek, kdy tedy jedná a ještě neví, zda toto jednání má být završeno uzavřením smlouvy; to je vlastní jakémukoli ekonomickému rozhodování.

Za druhé, nepoctivým a výslovně sankcionovaným jednáním je případ, kdy jednající strana vyvolá u druhé očekávání, že smlouva bude uzavřena, a tomuto očekávání nedostojí, smlouvu neuzavře, aniž pro to má spravedlivý důvod. Opět, podobně jako v případě uvedeném na prvním místě, nejde o to, že by se ten, kdo jedná o smlouvě, nemohl kdykoli rozhodnout, že smlouvu uzavřít nechce. Nepoctivé, a tudíž zakázané, je jeho jednání tehdy, když ukončí jednání o smlouvě, přestože je dovedl do takového stavu, kdy druhá strana očekává, že vlastní rozhodování je u konce, tj. zbývají jen formality, a je tak vysoce pravděpodobné, že smlouva bude uzavřena. Důležité pro označení takového jednání jako nepoctivého je absence spravedlivého důvodu pro ukončení jednání. Spravedlivý důvod přitom může spočívat jak v závěrech vyplývajících ze samotného jednání o smlouvě – vlastnosti předmětu plnění, cenové podmínky, časové aspekty, spolehlivost a solventnost obchodního partnera apod., tak v okolnostech „vnějších“, které ovlivní rozhodování a očekávání stran, např. změna situace na trhu, změna podmínek financování apod. Vždy bude samozřejmě záležet na konkrétních okolnostech daného kontraktačního procesu.

Předsmluvní odpovědnost je odpovědností za porušení zákonné povinnosti jednat poctivě, jak je vyjádřena v § 6 a citovaných § 1728 a § 1729 obč. zák. Důsledek porušení této povinnosti v podobě povinnosti nahradit škodu specificky stanoví § 1729 obč. zák. jen pro případy ukončení jednání o smlouvě bez spravedlivého důvodu. Rozsah náhrady škody podle tohoto ustanovení je limitován částkou odpovídající ztrátě z neuzavřené smlouvy v obdobných případech. Vstup do kontraktačního jednání bez úmyslu smlouvu uzavřít, na nějž pamatuje § 1728 obč. zák., lze rovněž považovat za nepoctivé jednání, tj. za porušení zákonné povinnosti, které může vyvolat vznik povinnosti hradit škodu. Povinnost hradit škodu se bude řídit obecnými ustanoveními týkajícími se náhrady škody, tj. § 2910 a násl. obč. zák.[4]

Součástí úpravy předsmluvní odpovědnosti je i stanovení obecné informační povinnosti v procesu sjednávání smlouvy (§ 1728 odst. 2 obč. zák.). Jde rovněž o výraz principu poctivosti, jemuž odpovídá povinnost informovat dostatečně a nezkresleně druhou stranu o okolnostech, které by mohly zpochybnit platnost uzavřené smlouvy. Informační povinnost se týká jak skutkových okolností, např. vlastností předmětu plnění, schopnosti prodávajícího či zhotovitele požadované vlastnosti zajistit, tak i případných právních překážek plnění, např. omezení týkající se převodu vlastnického práva apod. Rozsah informační povinnosti je vymezen tím, že musí jít o informace, které jednající strana zná nebo o nichž musí vědět tak, aby nemohla být zpochybněna platnost smlouvy a aby zájem druhé strany uzavřít smlouvu nebyl ovlivněn nedostatkem informací nebo přímo údaji nepravdivými. Podmínky, za nichž je strana ochotna smlouvu uzavřít, by měly být sděleny druhé straně. Rovněž okolnosti, o nichž strana ví, že mohou zmařit cíl, který druhá strana sleduje, jsou předmětem informační povinnosti. Například při koupi nemovitosti jsou to stavební záměry souseda, pokud mohou mít vliv na záměr sledovaný kupujícím, stanoviska a požadavky sousedů v souvislosti s uvažovaným zhotovovánímstavby apod.

Porušení informační povinnosti je opět porušením zákonné povinnosti, které může mít za následek vznik povinnosti hradit způsobenou škodu podle již zmíněného § 2910 obč. zák. Porušení informační povinnosti může vést i k jiným právním následkům předpokládaným právní úpravou. Neposkytnutí potřebné informace může vést k vyvolání omylu, a tím k neplatnosti smlouvy ve smyslu § 583 obč. zák.Neinformování či zatajení vad prodávaného či zhotovovaného předmětu má za následek vznik práv z vad předmětu plnění, jak jsou upravena u jednotlivých smluvních typů.

III. UZAVŘENÍ SMLOUVY

Uzavření smlouvy předpokládá shodu smluvních stran, jíž může být dosaženo nejrůznějšími způsoby. Občanský zákoník přinesl řadu změn v úpravě pravidel týkajících se „klasického modelu“ kontraktačního procesu, kdy zájemce o uzavření smlouvy činí druhé straně návrh na uzavření smlouvy (oferta) a druhá strana tento návrh zvažuje a případně s ním projeví souhlas a sdělí ho navrhující straně (akceptace).

Návrh smlouvy (nyní označován jako nabídka) je právním jednáním směřujícím k uzavření smlouvy a musí splňovat požadavky, které na takové jednání občanský zákoník klade. Musí z něho být zřejmé, že ten, kdo jej činí, má úmysl uzavřít určitou smlouvu s osobou, vůči níž nabídku činí (§ 1731 obč. zák.). Nabídka musí obsahovat podstatné náležitosti smlouvy tak, aby smlouva mohla být uzavřena jednoduchým nepodmíněným přijetím, a musí z ní plynout vůle navrhovatele být smlouvou vázán, pokud bude nabídka přijata (§ 1732 obč. zák.). Zákon tedy klade požadavky na minimální obsah nabídky, který musí být takový, aby ten, komu je určena, již nemusel nic doplňovat a smlouva mohla být uzavřena prostým přijetím nabídky. Minimálním obsahem jsou podstatné náležitosti smlouvy, tj. takové obsahové prvky, které musí být dohodnuty, aby smlouva vznikla.[5] Jsou to obsahové náležitosti, které charakterizují daný smluvní typ, tj. náležitosti, které u jednotlivých smluvních typů upravených občanským zákoníkem vyplývají ze základního vymezení daného smluvního typu. Tak například podstatnými náležitostmi smlouvy o dílo je vymezení díla, které se zhotovitel zavazuje pro objednatele zhotovit, jakož i určení ceny, kterou se objednatel zavazuje za dílo zaplatit (s výjimkami ohledně ceny popsanými dále). Stejně jako dřívější úprava (obchodní zákoník i občanský zákoník z roku 1964), umožňuje občanský zákoník uzavření i jiných smluv, než těch, které jsou upraveny jako smluvní typy. V takovém případě je třeba, aby nabídka vymezila to, co má být obsahem zamýšleného právního vztahu, aby i takovou nabídku bylo možno přijmout bez dalšího. Zbývá jen dodat, že v obou případech musí nabídka splňovat obecné požadavky určitosti a srozumitelnosti právního jednání (§ 553 obč. zák.).

Navrhovatel (oferent) tedy nabídkou vymezuje obsah smlouvy a smlouva je uzavřena vyjádřením souhlasu s tímto obsahem osobou, jíž je nabídka určena, tj. přijetím nabídky (§ 1740 obč. zák.). Jak nabídka, tak přijetí jsou adresovanými právními úkony. Je-li tedy nabídka adresována určité osobě, nemůže být přijata někým jiným. V této souvislosti se diskutuje otázka, zda je možno právo na přijetí nabídky postoupit jinému. Teorie i judikatura se shodují v tom, že toto právo jako právo, které není právem na plnění druhé strany vztahu, ale právem teprve směřujícím k vytvoření právního vztahu, nelze postoupit na jiného.[6]

Osoba, které je nabídka určena (oblát), ji přijme, projeví-li s ní včas navrhovateli souhlas. Mlčení nebo nečinnost samy o sobě přijetím nejsou (§ 1740 odst. 1 obč. zák.). Přijetím nabídky tedy dochází ke shodě o obsahu smlouvy, k vyjádření souhlasné vůle stran zřídit mezi sebou závazek, a tím ke vzniku (uzavření) smlouvy. Úpravou náležitostí nabídky a jejího přijetí vyjadřuje občanský zákoník, stejně jako předchozí úprava, princip, že pouze úplné a bezvýhradné přijetí má za následek vznik smlouvy. Ve druhém odstavci citovaného § 1740 obč. zák. se stanoví, že projev vůle, který obsahuje výhrady, omezení nebo jiné změny, je odmítnutím nabídky a považuje se za novu nabídku. Přijetím však je odpověď, která jen vymezuje obsah nabídky jinými slovy.

Významnou změnu oproti dosavadní úpravě, a to v souladu s návrhy evropských kodifikací, však přináší třetí odstavec § 1740 obč. zák. Stanoví, že odpověď s dodatkem nebo odchylkou, která podstatně nemění podmínky nabídky, je přijetím nabídky, pokud navrhovatel bez zbytečného odkladu takové přijetí neodmítne. Smlouva tedy vznikne i tehdy, pokud přijetí není zcela bezvýhradné, ale k nabídce něco dodává nebo v ní mění, ovšem za předpokladu, že jde o změny pouze nepodstatné. Určení, co představuje odchylky či dodatky, které mění podmínky nabídky jen nepodstatně, bude záviset na konkrétních okolnostech případu. Důvodová zpráva k tomuto ustanovení uvádí jako příklady takových nepodstatných změn situace, kdy navrhovatel požaduje určité množství zboží a příjemce je potvrzuje a doplňuje údaje o balení jednotlivých kusů zboží, nebo případy, kdy je vyjádřen souhlas s cenou a doplněno, že bude placeno v hotovosti. Interpretačním vodítkem pro určení, kdy naopak půjde o podstatné změny, jejichž uvedení v přijetí znamená odmítnutí nabídky, může být seznam takových podstatných změn příkladmo uvedený v § 19 odst. 3 Úmluvy o smlouvách o mezinárodní koupi zboží (publikováno pod č. 160/1991 Sb.). Za podstatné se tam označují odchylky, které se týkají zejména kupní ceny, placení, jakosti, množství zboží, místa a doby dodání, rozsahu odpovědnosti jedné strany vůči straně druhé, řešení sporů.

Je na navrhovateli, aby určil, zda trvá na bezvýhradném přijetí nabídky. Smlouva tedy vzniká jen, pokud navrhovatel uvedené přijetí s nepodstatnými změnami bez zbytečného odkladu neodmítne. Navrhovatel rovněž může přijetí nabídky s dodatkem nebo změnou předem vyloučit, a to přímo ve své nabídce nebo jiným způsobem, který nevzbuzuje pochybnost (poslední věta třetího odstavce § 1740 obč. zák.).

Příjemce může přijmout nabídku jakoukoli formou. Písemnou nabídku lze přijmout písemně, konkludentně, ústně. Povinnost přijmout nabídku písemně může vyplývat ze samotné nabídky nebo předchozího ujednání stran (§ 1758 obč. zák.), jakož i z těch ustanovení občanského zákoníku, která pro určité smlouvy předepisují písemnou formu. Ustanovení § 1740 obč. zák. v odstavci 1 jen výslovně připomíná zásadu, že mlčení není souhlas. Nicméně, důležité jsou okolnosti případu a nelze vyloučit, že i nečinnost příjemce fakticky vyjadřuje jeho vůli smlouvu uzavřít. Prvorepublikový Nejvyšší soud v rozsudku publikovaném pod č. Rv I. 625/26 (Vážný 6433) konstatoval, že „má-li se soudit z mlčení, musejí tu být takové okolnosti, které tak hlasitě, a tak určitě pro souhlas mluví, že o něm žádné pochybnosti nezůstávají“. Současný Nejvyšší soud tuto myšlenku také vyjádřil v konkrétním případě, kdy z mlčení strany, které byl učiněn návrh dohody o způsobu vypořádání dluhu, dovodil s ohledem na okolnosti případu její souhlas s předloženým návrhem.

Judikatura

Věřitelé poskytli půjčku manželům a po jejich rozvodu požádali rozvedenou manželku, aby jim sdělila, jak chce dluh řešit, resp. aby navrhla kolik peněz, a kdy jim zaplatí. Ta navrhla určitou částku, včetně doby splatnosti. Věřitelé k návrhu neměli žádných připomínek či výhrad, požádali dlužnici, aby svůj návrh zopakovala i před synem věřitelů, což se stalo. Dále o věci strany již nejednaly. Soud z uvedených okolností a chování věřitelů dovodil, že návrh dlužnice ohledně splatnosti jí navržené částky přijali a že mezi stranami byla v tomto smyslu uzavřena dohoda. (NS 33 Odo 663/2005)

Občanský zákoník převzal v § 1744 řešení dříve obsažené v obchodním zákoníku, kdy nabídku je možno přijmout jednáním podle ní. S přihlédnutím k obsahu nabídky nebo k praxi, kterou strany mezi sebou zavedly, nebo je-li to obvyklé, může osoba, které je nabídka určena, nabídku přijmout tak, že se podle ní zachová, zejména poskytne-li nebo přijme-li plnění. Přijetí nabídky je účinné v okamžiku, kdy k jednání došlo, došlo-li k němu včas.

Jde o zvláštní způsob přijetí nabídky přicházející v úvahu za okolností nasvědčujících tomu, že strany s ním byly srozuměny nebo jej předpokládaly a že z chování příjemce nabídky lze bez pochybností dovodit jeho souhlas s přijetím nabídky. Možnost přijetí nabídky faktickým plněním tedy musí z obsahu nabídky vyplývat, i když v ní nemusí být uvedena výslovně, popř. musí být zřejmá z dosavadní praxe stran nebo zvyklostí uplatňujících se v daném oboru. Jednání obláta musí směřovat k vlastnímu plnění smlouvy. Občanský zákoník je v tomto směru obecnější, než byl zákoník obchodní, který v § 275 odst. 4 uváděl jako příklad odeslání zboží nebo zaplacení kupní ceny, smysl a účel je však stejný. Rovněž dosavadní judikatura vztahující se ke konkludentnímu uzavření smlouvy bude i nyní použitelná:

Judikatura

Návrh lze podle § 43c odst. 1 obč. zák. akceptovat nejen výslovně („včasným prohlášením“), ale také jiným včasným jednáním, z něhož lze dovodit souhlas s ofertou, tj. konkludentně. Akceptací není jakékoliv konkludentní jednání, ale jenom takové, z něhož bezpochyby vyplývá vůle návrh přijmout, a – s ohledem na požadovanou obsahovou shodu oferty a akceptace – v té podobě, kterou mu udělil oferent. Pokud oblát reaguje na ofertu tak, že vystaví fakturu, která přesně odpovídá údajům obsaženým v návrhu, lze takové jednání považovat za reálné přijetí návrhu. Akceptací by naopak nebylo, pokud by se vystavená faktura s návrhem neshodovala, neboť pak by chyběl smluvní konsens. (I. ÚS 49/08)

Smlouva je uzavřena okamžikem, kdy přijetí nabídky nabývá účinnosti (§ 1745 obč. zák.). K tomu dochází dojitím přijetí navrhovateli nebo osobě, kterou navrhovatel v nabídce určil. Přijetí konkludentním jednáním nabývá účinnosti, tedy smlouva vzniká, v okamžiku, kdy k takovému jednání došlo.

Jak bylo řečeno, uzavírání smluv procesem nabídky a přijetí je jedním z typických postupů, jímž dochází k uzavření smlouvy. Nejde však o způsob jediný, často tvoří strany smlouvu společně při kontraktačním jednání, a smlouvy využívané v oblasti výstavby mohou být toho příkladem, popř. jiným postupem, který si strany dohodnou. Zákon s tím počítá a stanoví, že ustanovení o nabídce a přijetí se přiměřeně použije i na případy, kdy si strany ujednají jiný postup (§ 1770 obč. zák.). Připomíná se ovšem, že tato úprava má minimální normativní obsah. Smlouva je uzavřena, pokud strany dosáhnou dohody o jejím obsahu ve smyslu § 1725 obč. zák., a to i jinak než jen výměnou nabídky a akceptace, popř. dodržením předem dohodnutého postupu.[7]

IV. OBSAH SMLOUVY

1. Podstatné náležitosti smlouvy

Výše byla zmínka o podstatných náležitostech smlouvy, jako o minimálním obsahu smlouvy. Pojem podstatných náležitostí smlouvy charakterizuje § 1746 obč. zák. jako takové náležitosti smlouvy, které jsou stanoveny v základním ustanovení každého typu smlouvy, který je občanským zákoníkem upraven. Důvodová zpráva k tomu říká, že úprava smluvních typů sleduje modely obvyklých chování, k nimž v praxi běžně dochází. Podstatné náležitosti tedy charakterizují ten který smluvní typ upravený občanským zákoníkem. Je třeba souhlasit s názorem, podle něhož kvalifikaci smlouvy jako určitého typu nemohou strany ovlivnit. Jejich vůle určuje obsah smlouvy, jaký typ smlouvy však tento obsah představuje, není možno jejich vůlí modifikovat. Pro smluvní praxi má úprava smluvního typu především ten význam, že v rámci dispozitivní úpravy nabízí stranám řešení vzájemných práv a povinností, které si ve smlouvě výslovně neupravily.[8]

2. Obchodní podmínky

Část obsahu smlouvy lze určit odkazem na obchodní podmínky, které navrhovatel připojí k nabídce, nebo které jsou stranám známy (§ 1751 obč. zák.). Občanský zákoník tak předpokládá, aby vedle ujednání, která tvoří vlastní smlouvu, tzv. přímá ujednání, byl obsah smlouvy tvořen i odkazem na podmínky uvedené mimo vlastní text smlouvy, tzv. nepřímá ujednání. Do 1. 1. 2014 nepřímá jednání formou odkazu na obchodní podmínky upravoval obchodní zákoník v § 273 pro oblast vztahů mezi podnikateli. Občanský zákoník úpravu obsaženou v § 273 obch. zák. nejen přejímá, ale obohacuje ji o řešení inspirovaná především návrhy evropských kodifikací smluvního práva.

Obchodní podmínky většinou obsahují poměrně detailní úpravu práv a povinností, které bývají obsahem určitého typu smluvních vztahů. Jejich obsah někdy navazuje na dispozitivní úpravu daného smluvního typu, někdy samostatně a komplexně jednotlivá práva a povinnosti upravuje. Odkaz na obchodní podmínky tak jednak zjednodušuje proces uzavírání určitých smluv, jednak obsah smluv standardizuje. Obchodní podmínky jsou většinou dopředu připraveny jednou ze stran, popř. třetí osobou, např. odbornými nebo zájmovými institucemi působícími v daném hospodářském odvětví.

Mají-li obchodní podmínky tvořit součást obsahu smlouvy, musí být odsouhlaseny oběma stranami, musí být přijaty (viz rovněž NS 23 Cdo 330/2012). Občanský zákoník, podobně jako to činil zákoník obchodní v citovaném § 273, k tomu vyžaduje, aby na ně byl odkaz ve vlastní smlouvě a aby byly k nabídce připojeny nebo stranám známy, tj. aby strana, vůči níž jsou obchodní podmínky uplatňovány, s nimi byla seznámena. Pokud jsou obchodní podmínky k nabídce připojeny, předpokládá se, že druhá strana je s nimi seznámena, tzn., pokud druhá strana nabídku s připojenými obchodními podmínkami přijme, není třeba prokazovat, že se s jejich obsahem seznámila. Záleží ovšem na konkrétních okolnostech případu, a pokud vznikne spor o to, jaký text obchodních podmínek skutečně byl k nabídce přiložen, stíhá důkazní břemeno toho, kdo se jich dovolává. Tak již judikoval Vrchní soud v Praze k § 273 obch. zák. a tyto závěry se uplatní i dnes:

Judikatura

Obchodní podmínky, na které ve smyslu § 273 odst. 1 ObchZ smlouva odkazuje a jež jsou k ní připojeny nebo jsou smluvním stranám známy, nemusí být samostatně podepisovány účastníky smluvního vztahu. V pochybnostech však musí ten, kdo se jich dovolává, prokázat, že byly ke smlouvě připojeny anebo že byly druhé straně známy. (VS Praha 5 Cmo 318/1997)

Nejsou-li obchodní podmínky připojeny, musí strana, která se jich dovolává, prokázat, že byly druhé straně známy. Pokud jde o posouzení důkazu seznámení se s obchodními podmínkami, je třeba souhlasit se závěrem, že východiskem je § 4 odst. 2 obč. zák., podle něhož činí-li právní řád určitý následek závislým na něčí vědomosti, má na mysli vědomost, jakou si důvodně osvojí osoba případu znalá při zvážení okolností, které jí musely být v jejím postavení zřejmé. Není tedy nutné prokazovat, že konkrétní osoba, jíž byla nabídka s odkazem na obchodní podmínky určena, se skutečně s jejich obsahem seznámila. Stačí důkaz o tom, že za daných okolností by byl obsah znám osobě znalé v obdobném postavení.[9]

Ve vztazích mezi podnikateli, opět stejně jako tomu bylo podle obchodního zákoníku, se připouští, aby se součástí obsahu smlouvy staly obchodní podmínky vypracované odbornými nebo zájmovými organizacemi, a to pouhým odkazem ve smlouvě (§ 1751 odst. 3 obč. zák.). Znalost takových obchodních podmínek v daném oboru podnikání se předpokládá, proto ani přiložení těchto podmínek nenínutné a seznámení se s nimi nemusí být prokazováno. Pro oblast výstavby mohou být příkladem Všeobecné obchodní podmínky pro zhotovení stavby, které vydala SIA – Rada výstavby a Hospodářská komora ČR. Z mezinárodně používaných standardů lze uvést smluvní podmínky FIDIC Červená kniha, které se používají zejména pro složité liniové stavby a infrastrukturní projekty.[10]

Odchylná ujednání ve smlouvě mají před zněním obchodních podmínek přednost (poslední věta prvního odstavce § 1751 obč. zák.). I zde občanský zákoník vyslovuje stejné pravidlo jako dříve obchodní zákoník. Odpovídá tomu, že obchodní podmínky jsou vytvářeny jako určitý standardizovaný text pro opakující se případy, často jednou stranou vztahu. Proto to, co si strany ujednaly pro daný konkrétní případ, vyjadřuje jejich vůli spíše než to, na co odkázaly jako na text stojící mimo. Například pokud si strany ve vlastní smlouvě sjednaly pro prodlení s plněním určité povinnosti jednorázovou smluvní pokutu, nepoužije se ustanovení obchodních podmínek, v nichž je pro toto prodlení stanovena smluvní pokuta procentem z určité částky v závislosti na době prodlení (NS 29 Cdo 589/2010). Vlastní smlouva má přednost nezávisle na tom, zda byla ujednána písemně, ústně či jinak.[11]

Obchodní podmínky jsou součástí obsahu smlouvy. Proto se pro jejich změnu vyžadují stejné předpoklady jako pro změnu smlouvy. Tak jako si strany mohou dohodnout zvláštní způsob uzavírání smlouvy, mohou si dohodnout i způsob její změny, a to i změny obchodních podmínek. I v tomto směru je použitelná dosavadní judikatura zabývající se mechanismem změny obchodních podmínek:

Judikatura

Obchodní zákoník (ani zákoník občanský) tak nestanoví pro obchodní podmínky, které jsou součástí smlouvy, jiný režim jejich změny než pro smlouvu samotnou. Nevyhradí-li si proto účastníci ve smlouvě nebo obchodních podmínkách, které jsou její součástí, zvláštní způsob změny obchodních podmínek (např. prostým doručením druhé straně), řídí se předpoklady pro jejich změnu zákonnou úpravou pro změnu obsahu smlouvy samotné. (NS 23 Cdo 1098/2012)

Nově, a to inspirací pravidly UNIDROIT (PICC) nebo PECL, přináší občanský zákoník řešení konfliktu obchodních podmínek, tj. případů, kdy jak navrhovatel, tak příjemce nabídky odkazují na různé obchodní podmínky, jejichž text se v některých věcech liší. Z možných variant zvolil občanský zákoník řešení ve prospěch vzniku smlouvy a stanoví ve druhém odstavci § 1751, že odkážou-li strany v nabídce i v přijetí nabídky na obchodní podmínky, které si odporují, je smlouva přesto uzavřena s obsahem určeným v tom rozsahu, v jakém obchodní podmínky nejsou v rozporu; to platí i v případě, že to obchodní podmínky vylučují. Vyloučí-li to některá ze stran nejpozději bez zbytečného odkladu po výměně projevů vůle, smlouva uzavřena není.

O rozpor ve znění obchodních podmínek jde v případě, kdy každé z nich obsahuje různá pravidla pro řešení určité otázky, např. jedny podmínky týkající se smlouvy o dílo na zhotovení stavby upravují specificky postupy, při nichž zhotovitel může využít subdodavatelů, a druhé žádná omezení v tomto směru nestanoví, naopak konstatují, že je na zhotoviteli, zda a v jakém rozsahu některá plnění zadá subdodavateli. Smlouva vznikne s obsahem bez ujednání o uvedené otázce. Diskutují se i další případy možného rozporu obchodních podmínek a jejich řešení. Například ustanovení obchodních podmínek, na něž každá ze stran odkázala, upravují smluvní pokutu za porušení určité povinnosti v rozdílné výši, popřípadě rozdílně stanoví délku záruční doby, apod. Diskutuje se, zda lze dojít k závěru, že shoda podmínek je až do výše, v níž se údaje překrývají, tj. v případě smluvní pokuty, zda je shoda o nižší výši, podobně u záruční doby, zda je shoda na její kratší délce. Paušálně lze takový závěr jen těžko učinit, vždy je třeba zkoumat význam a účinky daného ustanovení obchodních podmínek. Například pohled objednatele a zhotovitele na délku záruční doby je rozdílný, což se projevuje i ve stanovení její délky v obchodních podmínkách, které ta která strana používá. Nelze tak říci, že shoda stran je vždy na kratší záruce, tedy v rozsahu, v němž se obchodní podmínky překrývají.

Další otázkou je, zda jde o rozpor obchodních podmínek v případě, kdy jedny obchodní podmínky určitou otázku upravují a druhé ne. I zde je třeba souhlasit s názorem vycházejícím z toho, že pokud obchodní podmínky o určité otázce mlčí, uplatní se dispozitivní pravidla pro daný smluvní typ, popř. pravidla obchodních zvyklostí. Proto jsou-li obchodní podmínky, které danou otázku řeší, v souladu s těmito pravidly, o rozpor nejde, pokud nikoli, dané ustanovení se nestane součástí smlouvy.[12]

Ustanovení obchodních podmínek, které druhá strana nemohla rozumně očekávat, je neúčinné, nepřijala-li je tato strana výslovně; k opačnému ujednání se nepřihlíží. Zda jde o takové ustanovení, se posoudí nejen vzhledem k jeho obsahu, ale i ke způsobu jeho vyjádření (§ 1753 obč. zák.).

Využití obchodních podmínek pro určení obsahu smlouvy znamená, resp. často je jejich účelem, zjednodušení procesu uzavírání smluv, kdy se individuálně nevyjednávají veškerá ustanovení a paušálně se přejímá určitý typový text. Citované ustanovení poskytuje ochranu před situací, kdy právě tento způsob formulace obsahu smlouvy by mohl být zneužit k prosazení ujednání, které by se při individuálním vyjednávání do smlouvy nedostalo, kdy tedy jde o ujednání překvapivé. Je vyjádřením povinnosti každého účastníka soukromoprávních vztahů jednat poctivě. Jako výkladové pravidlo pro posouzení, kdy jde o překvapivé ujednání, se uvádí kritérium, podle kterého je překvapivou taková klauzule, u které předkládající strana nemohla legitimně očekávat, že by ji druhá strana akceptovala, pokud by se smlouva vyjednávala individuálně.[13] Rovněž při posouzení, zda určité ujednání je pro smluvní stranu překvapivé, se vychází z vědomostí, a tím i z očekávání, které by měla průměrně zkušená smluvní strana za daných okolností případu (§ 4 odst. 1 obč. zák.). Musí se brát v úvahu, jak probíhalo předsmluvní jednání, jaké informace byly druhou smluvní stranou poskytnuty, včetně působení reklamy, apod.

Překvapivé ujednání je neúčinné, tj. nestává se součástí obsahu smlouvy. Soud k neúčinnosti přihlíží v případném soudním řízení z úřední povinnosti, není třeba se jí dovolávat.

Konečně pro úplnost je třeba připomenout, byť v oblasti výstavby se patrně neuplatní, § 1752 obč. zák., který upravuje možnost sjednat pro určité případy jednostrannou změnu obchodních podmínek. Pro případy, kdy se uzavírají v běžném obchodním styku smlouvy s větším počtem osob zavazující dlouhodobě k opětovným plněním stejného druhu s odkazem na obchodní podmínky a vyplývá-li z povahy závazku již při jednání o uzavření smlouvy rozumná potřeba jejich pozdější změny, lze si ujednat, že strana může obchodní podmínky v přiměřeném rozsahu změnit. Ujednání je platné, pokud bylo předem alespoň ujednáno, jak se změna druhé straně oznámí, a pokud se této straně založí právo změny odmítnout a závazek z tohoto důvodu vypovědět ve výpovědní době dostatečné k obstarání obdobných plnění od jiného dodavatele; nepřihlíží se však k ujednání, které s takovou výpovědí spojuje zvláštní povinnost zatěžující vypovídající stranu.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

O AUTORCE

Seznam použitých zkratek

Úvod

ČÁST PRVNÍ

Obecně o smlouvách a závazcích jimi založených

I. Smlouva – pojem, vznik

II. Předsmluvní odpovědnost

III. Uzavření smlouvy

IV. Obsah smlouvy

1. Podstatné náležitosti smlouvy

2. Obchodní podmínky

V. Forma smlouvy

VI. Nedostatky smlouvy, zdánlivé právní jednání

VII. Účinky smlouvy a změna okolností

VIII. Rovnováha vztahu při úplatných smlouvách (neúměrné zkrácení)

IX. Změna závazků ze smlouvy

Smlouva o dílo

III. Cena díla

2. Cena podle rozpočtu, úpravy ceny podle rozpočtu

VII. Způsob provedení díla

VIII. Účast objednatele na realizaci díla

XI. Vlastnictví díla

XII. Zmaření díla – náhrada za zpracované věci a bezdůvodné obohacení

XIII. Splnění závazku

XV. Řádné plnění – vady díla

Stavby, přechodná ustanovení občanského zákoníku a důsledky vad stavby

Smluvní zabezpečení inženýrské činnosti –příkazní smlouva

I. Inženýrská činnost, systematika právní úpravy

III. Vynaložené náklady a odměna příkazníka

IV. Plnění příkazu, povinnosti stran

V. Zánik závazku založeného příkazní smlouvou

Některá specifika smluvna stavební práce uzavíraných v rámci veřejné zakázky

Řešení sporů

II. Rozhodčí řízení

11. Kontrolní funkce soudů