Přeložila:

PETRA KLŮFOVÁ

Fern Michaels: Mstitelky

Vydání první

Copyright © 2003 by Fern Michaels

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2004. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Weekend Warriors vydaného nakladatelstvím ZEBRA BOOKS, published by Kensington

Publishing Corp., New York v roce 2003

Český překlad © 2016 Petra Klůfová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2016 Martina Černá

Přebal a vazba © 2016 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0338-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0339-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Fern Michaels

MSTITELKY

Z cyklu Sesterstvo (1)

Ukázka z elektronické knihy

Věnuji Diz, Bernice a Molly.

Díky za vaše vzpomínky.

Prolog

Washington, D.C.

Auta na Massachusetts Avenue trčela v příšerné zácpě, jako v tuhle denní dobu pokaždé. Dopravní špička. Bože, Nikki tu frázi vážně nenáviděla! A zvlášť dnes ji zdržení vytáčelo k nepříčetnosti. Připlácla dlaň na klakson a tiše sykla: „Tak hejbni tím zadkem, blbe!“

„Hele, klídek, Nik,“ mírnila ji Barbara Rutledgeová, jež sledovala vozy před nimi nevzrušeným pohledem. „Už nám zbývá poslední blok. Máti se kvůli pár minutám zpoždění zlobit nebude. Z dnešních šedesátin je beztak zhnusená, takže čím déle si počká na oslavu, tím bude mít lepší náladu. Ale podle mě na šedesát vážně nevypadá, co myslíš, Nik?“

„Že se ptáš! Vypadá líp než my, a to nám je teprve šestatřicet.“ Nikki znovu zmáčkla klakson, i když tím nemohla nic vylepšit. „Jo, chtěla jsem se zeptat: proč máti pořádá slavnostní večeři právě v Jockey Clubu?“

„V letošní sezoně nabízejí krabí placičky jako první, chápeš? Tu restauraci proslavil prezident Reagan a teď do ní chodí všichni jeho kámoši v politice. Na rovinu ti přiznám, že chtít třicet dolarů za dvě krabí placičky je nestydatost. Za třicet dolarů si při troše šetrnosti pořídím obědy na týden. Minulý týden jsem pozvala máti na oběd do Taco Bell. Za pět babek jsme se najedly obě. Málem ji z toho kleplo, vážně. Vzala to s nadhledem, ale pořád nedokáže pochopit, proč odmítám výnos svěřeneckého fondu. Donekonečna jí vysvětluju, že se chci uživit sama. Jsou dny, kdy to bere, ale jindy jí to zaboha nejde do hlavy. Chápu, že je na mě i na tebe pyšná, Nik. Každému na potkání vykládá o svých děvčatech, co šla na práva, aby mohla bojovat se zločinem.“

„Miluju ji stejně jako ty, Barb. Neumím si představit, že bych vyrůstala bez maminky. Sama víš, že přesně tak by to dopadlo, kdyby o mě po smrti našich nebojovala. Tak vidíš, už jsme tady. Těch třicet minut zpoždění je k smíchu. Jasně, není to nejlepší parkovací místo na světě, ale auto jsme sem vecpaly a navíc stojíme přímo pod lampou. Líp zaparkovat se v tomhle městě nedá, tak to nebudeme dál řešit.“

„Uch, než se ukážeme u stolu, měly bychom se zastavit na dámách, Nik,“ poznamenala Barbara a horečně si uhlazovala pomačkaný kostýmek. Nikki se marně pokoušela o totéž.

„Celý den jsem trčela u soudu a ty taky. Nikdo nečeká, že budeme vypadat jinak než pomuchlaně, neupraveně a utahaně. Myra to pochopí. To mě podrž, málem bych zapomněla na dárek!“ vyjekla Nikki a natáhla se k zadnímu sedadlu pro balíček ve stříbrném dárkovém papíru. Pak podala Barbaře dlouhý kužel svázaný zářivě rudou stužkou. „Jsi nejspíš stejně vyždímaná jako já, protože bys to taky nechala v autě. Co s tou hromadou knížek, Barb?“

„Jsou pro máti. Vybrala jsem je během polední pauzy. Vždyť víš, jak ráda čte o vraždách a přepadeních. Hodím jí je do auta, až odtud budeme odjíždět.“

Myra Rutledgeová už na ně čekala, krásná žena, která je přivítala s úsměvem a rozevřenou náručí. „A tady máme moje děvčata! Tak teď se můžeme posadit ke stolu, Frankline,“ prohlásila rozjásaně.

„Samozřejmě, madam. Přejete si svůj obvyklý stůl, nebo dáte přednost kuřácké části u okna s vyhlídkou?“

„U okna, Frankline,“ rozhodla Barbara. „Myslím, že dnes večer si na počest mátiných narozenin můžete vy dvě dopřát cigaretu. Ale varuju vás, jen jediná společná cigareta po večeři pro obě. Já pochopitelně ne. Ano, jistě, já vím. Vím, že jsme všechny přestaly, ale dnes má máti narozeniny, takže – proč se nerozšoupnout?“

Rozzářená Myra stiskla dceři ruku. „Moje řeč – proč ne?“

„To je vážně báječné,“ rozplývala se Myra a nadšeně se naklonila přes stůl. „Moje milované holčičky. Lepší tečku za narozeninovým dnem bych si ani nemohla přát.“

„Tečka, máti? Chceš říct, že doma už s Charlesem oslavovat nebudete?“

„Echm… já… No, možná si dám sklenku sherry. Charlese jsem pozvala, opravdu, ale prohlásil, že tohle je soukromá večeře matky a dcer a že by si připadal nadbytečný. Poznámky si laskavě nechte od cesty, děvčata.“

„Máti, a kdy si ho chceš vzít? Táhnete to spolu už dvacet let. S Nik už o ptáčcích a včeličkách víme dost, aby ses před námi nemusela červenat,“ zavtipkovala Barbara.

„Jistě, a navíc vám tu přednášku o ptáčcích a včeličkách přednesl právě Charles,“ usmála se Myra láskyplně.

Charles Martin byl Myřin osobní bodyguard a šéf bezpečnostního oddělení její firmy. Když se na něho před lety provalilo, že je agentem britské MI6, jeho vláda mu zařídila přestěhování do Spojených států, kde začal pracovat jako šéf ostrahy firmy na výrobu cukrovinek, jež patřila právě Myře. Měl jediný životní cíl, a sice starat se o Myru a pomáhat jí. Svou práci bral vážně a odváděl špičkový výkon. Obě mladé ženy mu byly vděčné za všechnu pozornost, kterou Myře oddaně věnoval, protože po jejich odchodu z domova tak matka nezůstala úplně osamělá.

Myře zajiskřilo v očích. „Tak honem, chci slyšet úplně všechno. Jaké máte poslední případy, s kým momentálně randíte, jak si vede váš softbalový tým. Nic nevynechávejte! A nebudeme někdy v dohledné době plánovat aspoň jednu svatbu?“

Právě to Nikki milovala na Myře ze všeho nejvíc. Ten její upřímně dychtivý zájem o život svých dcer. Do soukromí jim nikdy nestrkala nos, spokojila se s přihlížením zdálky, odkud nabízela nevtíravou mateřskou podporu i pomoc, kdykoliv to bylo nezbytné, a nevnucovala děvčatům svoje názory. Nikki si uvědomovala, jak nesmírně si Myra vychutnává všechny společně strávené chvíle jen ve třech, jak moc pro ni znamenají společné večeře v centru města, u kterých se pravidelně scházely po čtrnácti dnech, i ty občasné obědy či krátká procházka kolem břehu nádrže Tidal Basin aspoň s jednou z nich.

Ach ano, Myra měla i vlastní a hodně aktivní život, jenž s děvčaty nijak nesouvisel. Pracovala ve správních radách řady charitativních organizací, neúnavně se angažovala pro obě politické strany, každý den vykonala bezpočet dobrých skutků, aktivně působila v Historické společnosti, ale navzdory všemu si uměla vyšetřit dost času pro Charlese, Barbaru i Nikki.

„Přespíš dnes ve městě, máti?“

Myra nepatrně zrůžověla v obličeji. „Ne, Barbaro, vracím se domů. Ale ne, nemusíš se bát, nechám se odvézt, tak se nemusíš děsit, že bys mě od zítřka musela navštěvovat v nemocnici. Charles na mě počká, víš? Už jsem se přece zmínila, že si spolu vypijeme skleničku sherry.“

„A to nebude ani narozeninový dort?“ podivila se Nik.

Myřin ruměnec se rozlil až do výstřihu. „Dort jsme si dali k obědu. Charles potřeboval plamenomet, aby zvládl zapálit všechny ty svíčky. Všech šedesát. Bylo to nesmírně… slavnostní.“

„Tak vyklop, jaké je slavit šedesátku, máti?“ Barbara se předklonila a vzala matku za ruku. „Tvrdila jsi, že se těch narozenin děsíš.“

„Je to jenom číslo, prostě další den. Nepřipadám si jiná než včera. Lidé mají ve zvyku mluvit o ,zlomových okamžicích‘ života, o výjimečných dnech, které si budou pamatovat navždy, a dnešek bude patřit k těm mým. Výjimečných dní jsem nezažila mnoho. Tak třeba výjimečné pro mě nadosmrti zůstane datum, kdy jsem se provdala za tvého otce. A nejvýjimečnějším okamžikem pro mě zůstává datum tvého narození stejně jako datum příchodu Nikki do naší rodiny a samozřejmě i den, kdy se moje továrna na cukrovinky dostala mezi pětistovku největších podniků ve Státech. A nesmějte se mi, když přiznám, že dalším výjimečným mezníkem se pro mě stal Charlesův slib, že se o mě postará, dokud budeme naživu. Všechny tyhle okamžiky považuju za drahocennější než všechny svoje peníze a šperky. A navíc doufám, že se můžu těšit ještě na dlouhá léta života plná dalších výjimečných okamžiků. Kdyby ses vdala a darovala mi vnouče, zbláznila bych se štěstím. To víš, nerada bych ho přivítala jako roztřesená a sklerotická babička.“

Nikki se širokánským úsměvem šťouchla Barbaru do lokte. „No tak, honem to vyklop. Udělej mamince radost k šedesátinám!“

„Jsem těhotná, mami. Klidně se pusť do plánování svatby, ale hoď sebou, protože cobydup to na mně bude znát.“

Myra se nejprve ohlédla po Nikki, jako by se chtěla ujistit, že si z ní děvčata neutahují. Nikki se usmála a souhlasně přikývla. „A ze mě bude družička a potom i kmotra! Barbara si nedělá legraci, Myro.“

„Och, holčičko! Jsi šťastná? Určitě jsi. Stačí mi pohled na tebe. Propána, musíme toho tolik zařídit! Asi chceš obřad doma na zahradě, viď?“

„To si piš, že chci svatbu doma, mami! Ale bude v obýváku a já ve svatebních šatech sjedu po zábradlí. Jo, s tím se zkrátka musíš smířit, mami. A Nik se sklouzne hned za mnou. Jestli mi to zatrhneš, tak se žádná svatba nekoná!“

„Co si jen budeš přát, zlatíčko. Udělám všechno, co ti na očích uvidím. Jsem teď nejšťastnější žena na světě. Přísahej, že s Charlesem budeme smět mrňouska hlídat.“

„Já si to zamluvila jako první!“ zubila se Nikki lišácky.

„Tak tomuhle říkám pamětihodný okamžik. Nemá někdo z vás foťák?“

„Mami, foťák v kabelce obvykle nenosím, ale neboj. Nik ho má v autě. Skočím pro něj, ano?“

Nikki si hrábla do kapsy pro klíčky a hodila je přes stůl Barbaře.

„Bude ze mě maminka! Ze mě! No, věřily byste tomu? A ty se staneš tetičkou, Nik!“ Barbara se zasmála a sklonila se, aby Nikki vlepila škádlivý polibek na tvář. „Až se vrátím, poprosíme Franklina, aby nás vyfotil všechny tři společně. Tak mi držte židli, holky!“ Mrkla na matku a Nikki a rozzářeně vyběhla z restaurace.

„Doufám, že dneska si to vážně užíváš, Myro,“ poznamenala Nikki. „Narozeniny jsou vždycky výjimečný den,“ pokračovala a přitom se jen tak mimochodem dívala oknem na ulici. „Zpráva, že brzy budeš babička, je zatím jen nádherný šok, ale změní ti svět od základu. Sama jsem vzrušením úplně bez sebe.“ Oknem viděla Barbaru přebíhající ulici. Rozepnuté sáčko se jí bezstarostně pleskalo v jarním vánku. „Pamatuješ si, jak jsme ti s Barbarou spatlaly narozeninový dort z kukuřičných lupínků, sušenek a javorového sirupu?“

„Věř mi, že na to nikdy nezapomenu. A naše kuchařka jakbysmet. Ale stejně jsem ho snědla!“

Nikki vyprskla smíchy. „Jo, to jsi vážně udělala.“ Zpětně si uvědomila, jak je dobře, že parkuje přímo pod pouliční lampou. Oknem viděla několik dvojic míjejících restauraci i Barbaru, jež obešla vůz, otevřela zadní dveře a natáhla se pro fotoaparát. Napřímila se, přehodila si popruh přes rameno a dveře auta opět zamkla. Nikki znovu obrátila pozornost k Myře, která se právě zahleděla k oknu a sledovala dceru na ulici. Nikki tam stočila zrak ve stejném okamžiku, kdy se Barbara rozhlédla do obou stran, aby měla jistotu, že ulice je volná. Když z chodníku sestoupila, aby přeběhla na protější stranu, jednu kráčející dvojici od ní dělilo pouhých pár metrů.

Šokovaná Nikki sledovala, jak se odkudsi nečekaně přiřítil tmavý vůz, uslyšela vřísknutí klaksonu a prudké zavytí brzd. Myra se zvedla ze židle, prkenně, jako ve zpomaleném filmu, a s nevěřícným výrazem v obličeji se spolu s Nikki vrhla ke dveřím a ven na ulici. A když na chodníku konečně vykřikla, z téměř zvířecího ryku čišelo tolik bolesti, že Nikki doslova zkameněla a honem Myru popadla za paži.

Pohled na Barbařino nepřirozeně pokroucené tělo Nikki už nikdy nevytěsní z paměti. Shýbla se, ale bála se jí dotknout, své přítelkyně, kterou považovala za vlastní sestru. „Volal už někdo záchranku?“ rozkřikla se zběsile a vzápětí neznámý hlas roztřeseně houkl: „Samozřejmě!“

„Ne! Ne! Ne!“ Myra zpola nepříčetně křičela a křičela, svezla se na asfalt a zvedla dceřino tělo do náruče. Kdesi v dálce se ozvala siréna záchranky. Nikki rozechvělými prsty zkoušela na ochablém zápěstí nahmatat pulz. Když neucítila ani náznak tepu, roztřásla se jako v zimnici. Och, třeba to jenom nedělá správně. Třetím a čtvrtým prstem se ještě hlouběji zaryla do kůže, jak to vídala u zdravotních sester. Zatmělo se jí před očima, jako by užuž měla omdlít, ale to už se k nim řítili zdravotníci ze záchranky. Přes clonu sžíravých slz se Nikki dívala, jak záchranáři kontrolují Barbařiny životní funkce.

Čas se zastavil, zatímco zdravotnický tým rychle a sehraně prováděl všechny nezbytné úkony. Po chvilce mladá žena s dlouhými kudrnatými vlasy zvedla hlavu a zabodla Nikki pohled přímo do obličeje. Se smutnýma očima jen mlčky zavrtěla hlavou.

Ne, to nepřicházelo v úvahu. Nikki by nejradši začala vřískat, vztekle dupat nohama, ale nakonec si jen zabořila pěsti do zavřených očí a dusila se vzlyky.

„Barbara bude určitě v pořádku, že mám pravdu, Nikki? Těch pár zlomenin sroste raz dva. Jenom ztratila vědomí. Pověz, pověz mi, že jí nic není! Prosím, řekni mi to! Prosím, Nikki!“

Nikki měla hrdlo tak sevřené, až se málem dusila. Snažila se nedívat na nehybné tělo, snažila se nevnímat, jak záchranáři narovnávají Barbařiny paže a nohy. Když tělo přesunuli na lehátko, Nikki zavřela oči. Pak ta dlouhovlasá kudrnatá žena přetáhla její nejlepší kamarádce plachtu přes obličej a Nikki dostala strach, že zešílí. Ne, Barbara ne. Ne její nejbližší přítelkyně, její sestra. Ne to děvčátko, se kterým lezla po pískovišti a chodila do školky. Ne ta dívka, se kterou vystudovala střední školu a právnickou fakultu. Vždyť Nikki měla Barbaře jít za svědka a hlídat jí miminko. Nemůže být mrtvá. „Viděla jsem, jak se nejdřív rozhlédla do obou stran a teprve potom vstoupila do vozovky,“ zašeptala chraplavě.

„Nikki, neměly bychom jet v sanitce s Barbarou? Dovolí nám to?“ zeptala se plačící Myra.

Ona to neví. Netuší, co znamená to prostěradlo. Jak jen Myře dokážu říct, že její dcera je mrtvá?

Dveře záchranky se hlučně zabouchly. Vůz odjel. Siréna ztichla.

„Vidíš, už je na to pozdě. Už odjeli. Musíme jet za nimi, Nikki. V nemocnici budou potřebovat spoustu informací, však to znáš, kolik papírování je při každém příjmu. Chci být u toho. A taky Barbara potřebuje vědět, že jsem s ní. Musí vědět, že maminka je vedle ní. Pojedeme, Nikki? Nesmíme ztrácet čas!“ žadonila Myra.

„Paní?“

„Jistě, seržante,“ vydechla Nikki a přestala Myře svírat ramena.

Policista se choval s chápavou laskavostí, která se k jeho mládí ani nehodila. Nikki mu z obličeje vyčetla soucit.

„Potřeboval bych sepsat výpověď. Vy jste…“

„Nicole Quinnová. A tohle je Myra Rutledgeová, víte, matka…“ Bezmála dořekla „té mrtvé“, ale včas se kousla do jazyka.

„Seržante, mohli bychom to nechat na později?“ skočila jí Myra do řeči. „Musím se co nejrychleji dostat do nemocnice. Potřebujeme tam vyřídit spoustu papírování, pochopte. Jistě víte, do které nemocnice dceru odvezli. Je to George Washington, nebo Georgetown Hospital?“ naléhala Myra. Po povadlých tvářích se jí kutálely slzy.

Nikki uhnula pohledem. Přiznávala si svou zbabělost, ale zaboha nedokázala vyslovit tu hrůzu, prozradit Myře, že její jediná dcera je mrtvá. Sledovala, jak policista taktně odehnal dav zvědavců, takže nakonec tam zůstaly stát pouze tři dvojice, jež před neštěstím míjely Barbaru na ulici. A vůbec, kde je to zatracené auto, které ji srazilo? To už ho někam odvezli? A kde je řidič? Nikki by nejradši všechny ty otázky vychrlila najednou, ale kvůli Myře se ovládla.

Nikki neušlo, že mladý policista zoufale sbírá odvahu, aby splnil svou povinnost. Zakroutil hubeným krkem v nažehleném límečku košile, odkašlal si jednou, podruhé. „Paní, vaši dceru odvezli do márnice při nemocnici George Washingtona. Všechno to úřední papírování může počkat. Pokud chcete, jeden z našich lidí vás do té nemocnice odveze. A ještě… hluboce soucítím s vaší ztrátou, paní.“

Myra se s vytím raněného zvířete zhroutila k zemi. Mladý policista k ní přiklekl. „Myslel jsem, že to ví. Netušil jsem… Ježíši…“

„Musíme ji co nejrychleji dostat k lékaři. Počkáte u ní chvilku, seržante? Musím si z auta vzít mobil a zařídit to nejnutnější.“ Nikki nejdřív zavolala jejich rodinnému lékaři a hned nato Charlesovi. Oba bez váhání slíbili, že se s ní sejdou u vchodu na pohotovostní oddělení nemocnice George Washingtona.

Po návratu našla Myru sedět na chodníku. Mladý policista ji rozpačitě podpíral. Vypadala jako omámená a šeptala cosi nezřetelného. „Paní není moc těžká, můžu ji odnést až k vozu,“ navrhl policista a Nikki vděčně přikývla.

„Povíte mi, co se vlastně stalo, seržante? Dopadli jste řidiče, který Barbaru srazil? Ti lidé, co postávají stranou, přece museli vidět všechno do detailu. Dokonce i my dvě jsme to zahlédly oknem restaurace. Máte jeho poznávací značku? Všimla jsem si tmavého auta, ale přiřítilo se jako blesk. Barbara původně měla volnou ulici na přecházení. Podle všeho ji ten šílenec smetl hned u obrubníku. Přiletěl nejmíň stopadesátkou.“

„Od jedné z těch dvojic jsem dostal poznávací značku auta, tak jsem ji projel registrem vozidel, ale výsledek nám moc nepomůže, slečno.“

„Ale proč?“ zanaříkala Nikki a oběma rukama si masírovala spánky, do nichž jí zevnitř krutě bušilo kladivo.

„Protože to byla značka diplomatického vozu. A to bohužel znamená, že řidiče chrání diplomatická imunita, paní.“

Nikki se podlomila kolena. Mladý policista ji zachytil, aby neupadla i ona.

„A to navíc znamená, že ho nemůžete ani obžalovat,“ hlesla Nikki přiškrceně.

„Ano, paní. Přesně tak jsem to myslel.“

1. kapitola

O šestnáct měsíců později

Už se stmívalo, když Nikki Quinnová zastavila své tmavě modré sportovní BMW před mohutnou železnou bránou sídla Myry Rutledgeové v McLeanu. Stiskla tlačítko dálkového ovládání zapuštěné do palubní desky a počkala, než se těžká vrata rozjedou v kolejnicích do stran. Dobře věděla, že Charles ji pozoruje na monitoru bezpečnostního kamerového systému. Zabezpečení sídla bylo důmyslné, supermoderní a neproniknutelné. Chyběl jen žiletkový drát na plotě, jenž byl trvale pod proudem.

Nikki projela necelý kilometr dlouhou příjezdovou cestu dlážděnou kočičími hlavami a dorazila k zadnímu vchodu sídla. Jako malé s Barbarou dům překřtily na Myřinu tvrz. Nikki tu prožila nádherné dětství. Vášnivě ráda se po pozemcích projížděla na Barbařině poníkovi Hvězdičce, jindy si s Barbarou hrávaly v chodbách pod starým farmářským sídlem, jež kdysi sloužilo jako útočiště prchajících otroků.

Nikki zůstala sedět v autě s běžícím motorem. Nechtělo se jí vystoupit. Nesnášela, nenáviděla pohled na tu prázdnou slupku, jež zůstala z její milované Myry. Vyprchal z ní život až do poslední jiskry. Podle Charlese proseděla Myra celé dny v obývacím pokoji, pila čaj a nevidomě civěla do starých alb s fotografiemi, zatímco v televizi nepřetržitě běžel kanál CNN. Od Barbařina pohřbu nevyšla z domu ani na krok.

Nakonec Nikki přece jen vypnula motor, sáhla po kufříku s dokumenty a k tomu popadla kabelu s věcmi na přespání i kabelku. Měla by u vozu stáhnout střechu, nebo ne? Obloha byla jasná. Nikki pokrčila rameny. Pokud by se blížil déšť, Charles se o střechu jejího sporťáku postará.

„Nějaká změna?“ nadhodila, když vešla do rozlehlé kuchyně.

Charles zavrtěl hlavou a vřele ji objal. „V posledních dvou týdnech to s ní jde spíš z kopce. Říkám to nerad, ale nejspíš si vůbec nevšimla, že ses neukázala, Nikki.“

Nikki provinile mžikla. „Vážně jsem se neutrhla ani na chvilku, Charlesi. Musela jsem počkat na výrok soudu. Ale Myře jsem se snad stokrát snažila dovolat.“ Hodila zavazadla na stůl a upřela na Myřina společníka pohled žadonící o pochopení, o shovívavost.

Charles Martin byl urostlý muž s křišťálově průzračnýma modrýma očima a houštinou bujných bílých vlasů. Kdysi měl statnou postavu, ale uplynulý rok si svou daň vybral i na něm. Když jí podával šálek kávy, Nikki si všimla, že se mu viditelně třesou ruce.

„A mluví vůbec s tebou, Charlesi?“

„Na přímou otázku jakžtakž odpoví. A začátkem týdne mi dala padáka. Že prý mě už k ničemu nepotřebuje.“

„Bože můj!“ Nikki se posadila ke starožitnému dubovému stolu s vyřezávanýma nohama. Myra s oblibou vykládala, že stůl je starý víc než tři sta let a jde výhradně o ruční práci. Jako malá Nikki zbožňovala jedení v kuchyni. Ráda si tady hověla za stolem, srkala studené mléko a mlsala mastné sladké sušenky. Teď se rozhlížela kolem sebe. Poslední dobou v kuchyni nebylo příliš živo. Rostliny v květináčích jí připadaly vybledlé, letní nádobí zůstalo nevybalené v komoře, na stole dosud leželo prostírání se zimním motivem. Na staré podlaze z borovicových prken dokonce stále ležel tlustý olemovaný koberec, který sem pokládali jenom na zimní měsíce. Na jaře ho Myra vždycky vyměnila za veselé barevné předložky. Nikki zamžikala, aby zaplašila slzy. „Vypadá to tady jak v nemocniční kuchyni, Charlesi. V domě je hrozné ticho. Copak si Myra nepouští ani hudbu?“

„Kdepak. Už nedělá vůbec nic. Dnes jsem ji přemlouval ke krátké procházce, ale vyjela po mně, ať jí táhnu z očí. Do sprchy jsem ji dotáhl doslova násilím. Jsem s rozumem v koncích, Nikki. Vážně nevím, co si počít, vždyť tohle přece není život!“

„Možná je načase sáhnout k metodě pevné ruky. Uvidíme, jestli jí dnes večer nevtluču trochu rozumu do hlavy. Mimochodem, co bude k večeři?“

„Jehněčí hřebínek a ty červené brambůrky, co tak zbožňuješ, a k tomu čerstvě sklizený hrášek. A speciálně pro tebe jsem upekl drobenkový koláč s ostružinami. Ale kdybys nepřijela, nakonec bych musel všechno vyhodit. Myra dnes uždibovala jen suchý toust, nic víc do ní nedostanu.“ Charles bezmocně rozhodil rukama a chvatně se rozběhl k troubě, aby překontroloval obsah pekáče.

Nikki si jen utrápeně povzdechla. Napřímila se v ramenou a rázně zamířila do obývacího pokoje, kde se na pohovce choulila Myra. „Tak co, Myro, chyběla jsem ti?“

„Nikki! Moc ráda tě vidím! To víš, že se mi stýskalo! Posaď se, holčičko, a povídej, jak se ti vede. Prosperuje ta tvoje právnická firma?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Prolog

1. kapitola