Přeložila:

Renata Heitelová

Jennifer L. Armentrout: Neohlížej se

Vydání první

Copyright © 2014 by Jennifer L. Armentrout

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2005. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Don’t Look Back vydaného nakladatelstvím

Hyperion, an imprint of Disney Book Group, New York v roce 2014

Český překlad © 2016 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2016 Martina Černá

Přebal a vazba © 2016 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0340-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0342-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Jennifer L. Armentrout

NEOHLÍŽEJ

se

Ukázka z elektronické knihy

Všem čtenářům a blogerům,

velkým i malým, novým i starším.

1. kapitola

Název ulice na ceduli mi nic neříkal, ani mi ta venkovská cesta nebyla ničím povědomá. A do přívětivosti měla daleko.

Vysoké impozantní stromy a přerostlý plevel dusily polorozpadlý dům se zabedněnými okny. Místo dveří jen rozšklebená díra. Zachvěla jsem se. Přála jsem si být někde daleko odsud… Ať už jsem právě byla kdekoli.

Chůze mě zmáhala víc, než by měla. Klopýtala jsem po studeném asfaltu a škubla sebou, když mě ostrý štěrk bodl do bosých chodidel.

Bosých chodidel?

Zastavila jsem se a shlédla na své nohy. Oprýskaný růžový lak vykukoval z bláta… a krve. Nohavice mi pokrývalo bahno, okraje byly zatvrdlé. Protože jsem viděla, že nemám boty, dávalo to smysl, ale ta krev… Nechápala jsem, proč mám kolena na džínách tak umazaná od krve.

Zrak se mi zamlžil a mysl otupěla, jako by mi někdo přes oči přehodil šedivý závoj. Jak jsem hleděla na ten omletý asfalt pod nohama, velké hladké kameny se proměnily na malé kamínky. Prosakovalo do nich cosi tmavého a olejovitého, prokluzovalo skrz praskliny.

Ostře jsem se nadechla, zamrkala a ta představa zmizela.

Zvedla jsem chvějící se ruce. Pokrývalo je bláto a škrábance. Nehty jsem měla polámané a od krve. Stříbrný prsten na palci zamazaný od hlíny. Když jsem očima přejela po pažích, vzduch mi v plicích zamrzl. Roztrhané rukávy svetru odhalovaly bledou kůži s modřinami a šrámy. Nohy se mi začaly třást a zavrávorala jsem. Snažila jsem se vzpomenout si, jak k tomu došlo, ale v hlavě jsem měla prázdno – jen černou díru, kde nezůstalo nic.

Projelo kolem mě auto a pár metrů přede mnou zastavilo. Kdesi v záhybech podvědomí jsem rozeznala ta blikající červená a modrá světla jako známku bezpečí. Podél černo-šedého boku vozidla stálo elegantním písmem: OKRES ADAMS, ÚŘAD ŠERIFA.

Okres Adams? Krátký záblesk čehosi povědomého.

Dveře na straně řidiče se otevřely a vystoupil z nich zástupce šerifa. Než se na mě podíval, ohlásil něco do vysílačky na rameni.

„Slečno?“ Váhavým krokem kráčel kolem auta. Na zástupce vypadal mladě. Připadalo mi zvláštní, že možná před krátkou dobou dokončil střední školu a už nosí zbraň. Chodím na střední? Nevěděla jsem to. „Pár lidí kvůli vám volalo k nám na dispečink,“ pokračoval laskavým tónem. „Jste v pořádku?“

Pokusila jsem se odpovědět, ale vyšlo ze mě jen zachroptění. Odkašlala jsem si a trhla sebou, jak bolestivě mě zaškrábalo v krku. „Já… nevím.“

„Dobrá.“ Zástupce před sebe zvedl ruce a přibližoval se, jako bych byla vyplašená srna a měla vzít každou chvíli do zaječích. „Jsem zástupce Rhode. Přijel jsem, abych vám pomohl. Víte, co tady děláte?“

„Ne.“ Žaludek se mi začal stahovat na uzel. Dokonce jsem ani nevěděla, kde to jsem.

Napjatě se usmál. „Jak se jmenujete?“

Jak se jmenuju? Každý přece zná své jméno, ale jak jsem zírala na toho zástupce, nedokázala jsem na jeho otázku odpovědět. Ten uzel na žaludku se čím dál víc utahoval. „Nevím… nevím, jak se jmenuju.“

Zamrkal a přestal se usmívat. „Nepamatujete si vůbec nic?“

Pokusila jsem se znovu si vzpomenout, soustředila jsem se na ten prázdný prostor mezi mýma ušima. Tak jsem to alespoň vnímala. Věděla jsem, že to neznamená nic dobrého. Do očí se mi draly slzy.

„Slečno, to nic. Postaráme se o vás.“ Natáhl ruku a mírně mi sevřel paži. „Vyřešíme to.“

Zástupce Rhode mě vedl kolem zadní části auta. Nechtěla jsem sedět za tím plexisklem. Za sklem sedí v policejních vozidlech jen zločinci. To jsem věděla. Chtěla jsem něco namítnout, ale než jsem mohla cokoli říct, posadil mě na sedadlo a kolem ramen mi přehodil hrubou deku.

Než mě zamkl v té špatné části auta, poklekl přede mnou a povzbudivě se na mě usmál. „Všechno bude v pořádku.“

Věděla jsem, že lže, že se snaží, abych se cítila líp. Nezabíralo to. Jak by mohlo být všechno v pořádku, když jsem neznala ani vlastní jméno?

Sice jsem neznala své jméno, ale věděla jsem, že nesnáším nemocnice. Jsou studené a sterilní, páchnou po dezinfekci a zoufalství. Jakmile doktoři začali s řadou testů, zástupce Rhode odešel. Zkontrolovali mi zorničky, udělali mi rentgen a vzali mi krev. Sestry mi ovázaly hlavu a vyčistily četná poranění. Umístily mě do soukromého pokoje, připojily mi kapačku, po níž bych se měla „cítit líp“, a odešly.

Po nějaké době přijela sestra s vozíkem, na němž ležely různé zlověstně vypadající nástroje a fotoaparát. Na co foťák?

Tiše zabalila moje oblečení a podala mi drsný nemocniční plášť, ať se do něj obléknu. Usmívala se, když se na mě dívala, stejně jako ten zástupce. Falešně a naučeně, zřejmě v tom měla letitou praxi.

Zjistila jsem, že tyhle typy úsměvů nemám ráda. Běhal mi z nich mráz po zádech.

„Musíme vám udělat ještě několik dalších testů, než vyhodnotí rentgenové snímky, zlatíčko.“ Jemně mi zatlačila ramena do tvrdé matrace. „Také musíme pořídit pár snímků vašich zranění.“

Hleděla jsem do bílého stropu a měla jsem potíže se pořádně nadechnout. Ještě se to zhoršilo, když mě přiměla, abych si lehla. Najednou jsem se cítila trapně. Tohle je tak trapné. Zadrhl se mi dech. To nebyla současná myšlenka, ale z doby před… před čím?

„Uklidněte se, zlatíčko.“ Sestra se zastavila vedle vozíku. „Policie kontaktuje sousední státy kvůli nahlášeným pohřešovaným osobám. Brzy vaši rodinu najdou.“ Zvedla něco dlouhého a úzkého, co se pod jasným sterilním světlem zalesklo.

Po pár minutách se mi po tvářích kutálely slzy. Sestra na to asi byla zvyklá, protože dodělala svou práci a beze slova odešla. Schoulila jsem se pod tenkou přikrývkou a přitáhla si kolena k hrudi. Zůstala jsem tak se svými prázdnými myšlenkami, dokud jsem neusnula.

Zdálo se mi, že padám – padám do nekonečné temnoty, pořád a pořád dokola. Slyšela jsem řev – pronikavý vřískot, z něhož mi vstaly do pozoru všechny chloupky na těle – a vzápětí ticho, jen slabý chlácholivý zvuk, který mi připadal uklidňující.

Ráno po probuzení jsem se rozhodla, že začnu malými krůčky. Jak se jmenuju? Musím mít jméno, ale neměla jsem se čeho chytit. Převrátila jsem se na záda a vyjekla, protože mi kapačka zatáhla za ruku. Vedle mě stál kelímek s vodou. Pomalu jsem se posadila a zvedla ho. Třásl se mi v ruce a voda vyšplíchla na přikrývku.

Voda – vybavilo se mi něco s vodou. Tmavá, olejnatá tekutina.

Otevřely se dveře a dovnitř vešla sestra s doktorem, který mě včera prohlížel. Zamlouval se mi. Usmíval se nefalšovaně, otcovsky.

„Pamatujete si moje jméno?“ Když jsem ihned neodpověděla, úsměv mu nezakolísal. „Jsem doktor Weston. Jenom vám chci položit několik otázek.“

Ptal se mě na to, na co všichni ostatní. Jestli si vzpomínám, jak se jmenuju. Jestli vím, jak jsem se ocitla na té silnici nebo co jsem dělala, než u mě zastavil ten policista. Odpověď na všechny jeho otázky zněla stejně: ne.

Když však přešel k jiným otázkám, odpovědi jsem znala. „Četla jste někdy Jako zabít ptáčka?“

Suché rty mi popraskaly, když jsem se usmála. Věděla jsem odpověď! „Jo, je to o rasové nespravedlnosti a lidské odvaze.“

Doktor Weston souhlasně přikývl. „Dobře. Víte, který je rok?“

Povytáhla jsem obočí. „Je rok 2014.“

„A víte, který je měsíc?“ Když jsem okamžitě neodpověděla, úsměv mu poklesl.

„Je březen.“ Olízla jsem si rty, začínala jsem být nervózní. „Ale nevím, který je den.“

„Dnes je dvanáctého března. Je středa. Na který poslední den si vzpomínáte?“

Hrála jsem si s okrajem přikrývky a tipla jsem si. „Úterý?“

Doktor zkroutil rty do úsměvu. „Musí to být delší doba. Byla jste dehydrovaná, když vás přivezli. Zkusíte to znovu?“

Mohla bych, ale k čemu? „Nevím.“

Položil mi několik dalších otázek, a když mi sestra přinesla oběd, zjistila jsem, že nesnáším bramborovou kaši. Odtáhla jsem stojan s kapačkou s sebou do koupelny a pak se zadívala do zrcadla na cizí obličej.

Nikdy jsem tu tvář neviděla.

Ale byla moje. Naklonila jsem se blíž a zkoumala svůj odraz. Zacuchané měděné vlasy visely podél mírně ostré brady. Měla jsem vysoké lícní kosti a zelenohnědé oči. Malý nos, což byla dobrá zpráva. Zřejmě bych byla pěkná, kdyby se mi od okraje vlasů přes celé pravé oko netáhla fialová podlitina. Odřená kůže na bradě vypadala jako velká skvrna od malin.

Odtáhla jsem se od umyvadla a odtlačila stojan zpátky do malého pokoje. Když jsem za zavřenými dveřmi uslyšela zvýšené hlasy, zůstala jsem stát, místo abych se vrátila do postele.

„Co tím myslíte, že si na nic nepamatuje?“ dožadoval se tenký ženský hlas.

„Utrpěla otřes mozku, což mělo vliv na její paměť,“ vysvětloval trpělivě doktor Weston. „Ta ztráta paměti by měla být dočasná, ale…“

„Ale co, doktore?“ zeptal se mužský hlas.

Při zvuku toho hlasu vyplul ze zamlženého zákoutí mých myšlenek hovor, podobně jako televizní seriál, který zpovzdálí slyšíte, ale nevidíte.

„Opravdu bych si přál, abys s tou holkou netrávila tolik času. Přináší jenom problémy a nelíbí se mi, jak se chováš, když jsi s ní.“

To byl jeho hlas – toho muže za dveřmi – ale ten tenor jsem nerozpoznávala a nic dalšího se mi s ním nespojilo.

„Ta ztráta paměti by mohla být trvalá. To je obtížné předvídat. Právě teď to prostě nevíme.“ Doktor Weston si odkašlal. „Dobrá zpráva je, že její ostatní zranění jsou povrchová. A podle toho, co jsme zjistili z dalších vyšetření, nebyla napadena.“

„Proboha,“ vykřikla ta žena. „Napadena? Jako že…“

„Joanno, doktor řekl, že nebyla napadena. Musíš se uklidnit.“

„Mám právo být rozrušená,“ vyštěkla. „Stevene, pohřešovala se čtyři dny.“

„Policisté z okresu ji našli poblíž Michauxova státního lesa.“ Doktor Weston se odmlčel. „Víte, proč by tam mohla být?“

„Máme tam letní chatu, ale už od září je zavřená. A zkontrolovali jsme to tam. Je to tak, Stevene?“

„Je ale v pořádku, že ano?“ zajímal se ten muž. „Má jenom ten problém s pamětí?“

„Ano, není to však jednoduchý případ amnézie,“ odpověděl doktor.

Vycouvala jsem ode dveří a zalezla si do postele. Srdce mi znovu prudce bušilo. Kdo byli ti lidé a proč tu byli? Přitáhla jsem si přikrývku až k ramenům. Zachytila jsem útržky toho, co říkal doktor. Něco o tom, že jsem utrpěla velký šok společně s dehydratací a otřesem mozku – medicínskou „dokonalou bouři“, vzácnou kombinaci kritických okolností, při níž se můj mozek odloučil od mé osobní identity. Znělo to komplikovaně.

„Nerozumím tomu,“ slyšela jsem říct tu ženu.

„Je to podobné, jako byste napsala něco na počítači, uložila si to, ale nemohla jste si vzpomenout kam,“ vysvětloval doktor. „Ten soubor tam je, ale vy ho prostě musíte najít. Pořád má osobní vzpomínky. Jsou tam, ale ona na ně nemůže dosáhnout. Nemusí je nalézt nikdy.“

Ohromeně jsem se posadila. Kam jsem ten soubor uložila?

Vzápětí se prudce otevřely dveře. Když do mého pokoje ta žena vtrhla – jako síla, se kterou je třeba počítat – zděšeně jsem sebou cukla. Tmavé červenohnědé obarvené vlasy měla stažené do elegantního drdolu, odhalovaly hranatý, ale krásný obličej.

Okamžitě se zastavila, hbitě po mně přejížděla očima. „Ach, Samanto…“

Hleděla jsem na ni. Samanto? To jméno mi nic neříkalo. Pohlédla jsem na doktora. Povzbudivě na mě kývl. Sa-man-ta… Ne, pořád nic.

Žena přišla blíž. Na plátěných kalhotách a bílé halence byste nenašli jedinou známku pokrčení. Na štíhlých zápěstích jí visely zlaté náramky. Natáhla se ke mně a objala mě. Voněla po fréziích.

„Holčičko,“ řekla, rukou mi uhladila vlasy a zadívala se mi do očí. „Bože, jsem tak ráda, že jsi v pořádku.“

Odtáhla jsem se a přitiskla si paže k tělu.

Žena se ohlédla přes rameno. Ten cizí muž vypadal bledě a otřeseně. Tmavé vlasy měl rozcuchané, pěknou tvář mu pokrývalo husté strniště. V porovnání s tou ženou vypadal jako stěží ovládaná pohroma. Hleděla jsem na něj, dokud se neodvrátil. Roztřesenou rukou si mnul tvář.

Doktor Weston přišel k mé posteli. „Tohle je Joanna Francová, vaše matka. A tohle je Steven Franco, váš otec.“

Ucítila jsem tlak na hrudi. „Já… se jmenuju Samanta?“

„Ano,“ odpověděla žena. „Samanta Jo Francová.“

Moje prostřední jméno je Jo? To myslí vážně? Hleděla jsem střídavě na ty dva. Zhluboka jsem se nadechla, ale dech se mi zadrhl.

Joanna – moje matka – nebo kdo to byl – si položila ruku na ústa a zadívala se na toho neupraveného muže, který byl podle všeho můj otec. Potom pohlédla zpátky na mě. „Opravdu nás nepoznáváš?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Já… omlouvám se.“

Žena vstala, couvla od postele a zadívala se na doktora Westona. „Jak to, že nás nepoznává?“

„Paní Francová, musíte jí dopřát čas.“ Směrem ke mně dodal: „Vedete si skvěle.“

Mně to tak nepřipadalo.

Otočil se zpátky k nim – k mým rodičům. „Rádi bychom si ji tu nechali na pozorování ještě jeden den. Právě teď potřebuje hodně odpočívat a mít klid.“

Znovu jsem pohlédla na toho muže. Díval se na mě napůl omráčeně. Táta. Otec. Úplný cizinec.

„Opravdu si myslíte, že by to mohlo být trvalé?“ zeptal se ten muž a mnul si bradu.

„Na jasnou odpověď je ještě příliš brzy,“ odpověděl doktor Weston. „Ale je mladá a jinak zdravá, takže vyhlídky jsou skvělé.“ Zamířil ke dveřím a zastavil se u nich. „Pamatujte na to, že se nesmí namáhat.“

Máma se otočila zpátky k posteli, bylo zjevné, že se snaží vzpamatovat. Posadila se ke mně a vzala mě za ruku. „Vzpomínám si, kdy jsme tě poprvé a naposledy museli odvézt do nemocnice. Bylo ti deset. Vidíš tohle?“

Zadívala jsem se na své zápěstí. Vedla přes něj, přímo pod dlaní, slabá bílá jizva. Hm. Toho jsem si předtím nevšimla.

„Při tréninku gymnastiky sis zlomila zápěstí.“ Polkla a vzhlédla. Její oříškové oči, hodně podobné mým, ani dokonale namalované rty ve mně nic nevyvolávaly. Všechny vzpomínky a emoce nahradila jen obrovská prázdná díra. „Byla to docela těžká zlomenina. Musela jsi na operaci. Vyděsilo nás to k smrti.“

„Předváděla ses na kladině,“ dodal otec nevrle. „Trenér ti říkal, ať neděláš… Co to bylo?“

„Přemet vzad,“ tiše doplnila máma s pohledem upřeným na mě.

„Ano.“ Přikývl. „Ale stejně jsi to udělala.“ V té chvíli se na mě zadíval. „Andílku, nepamatuješ si nic?“

Tíha se mi z hrudi roztáhla i do břicha. „Chci si vzpomenout… Opravdu chci. Ale…“ Hlas mi přeskočil, vyprostila jsem mámě ruku a přitiskla si ji k hrudi. „Nevzpomínám si.“

Máma se nuceně usmála a stiskla ruce v klíně. „To je v pořádku. Scott se o tebe opravdu bál. Tvůj bratr,“ dodala, když viděla můj prázdný pohled. „Je teď doma.“

Mám bratra?

„A všichni tvoji kamarádi nám tě pomáhali hledat, rozvěšovali letáky a uspořádali shromáždění při svíčkách,“ pokračovala. „Že je to tak, Stevene?“

Otec přikývl, ale výraz v jeho obličeji prozrazoval, že se nachází tisíce kilometrů daleko. Možná někde, kde byla tahle Samanta Jo.

„Del byl strachy bez sebe, hledal tě dnem i nocí.“ Máma si uhladila pramínek vlasů, který jí unikl z uzlu. „Chtěl jet s námi, ale mysleli jsme si, že bude nejlepší, když přijedeme bez něj.“

Zamračila jsem se. „Del?“

Otec si odkašlal a zadíval se na nás. „Del Leonard. Tvůj chlapec, andílku.“

„Můj kluk?“ Ach, sladký Ježíši. Rodiče. Bratr. A teď i kluk?

Máma přikývla. „Ano. Jste spolu už, no, dlouho, připadá mi to jako věčnost. Na podzim máš v plánu jít s Delem studovat na Yale, stejně jako vaši otcové.“

„Yale,“ zašeptala jsem. Věděla jsem, že Yale je prestižní univerzita. „To zní dobře.“

Matka se zadívala prosebně na otce. Přistoupil blíž, ale do místnosti vešli dva policisté. Máma vstala a uhladila si kalhoty. „Pánové?“

Poznala jsem zástupce Rhodea, ale toho staršího jsem viděla poprvé. Nic překvapivého. Přišel blíž a kývl na mé rodiče. „Musíme položit Samantě několik otázek.“

„Může to počkat?“ požádal můj otec, najednou se probral ze své skleslosti. Obklopovala ho nezpochybnitelná aura autority. „Jsem si jist, že můžete přijít v lepší dobu.“

Starší policista se chabě usmál. „Jsme rádi, že se zdá, že je vaše dcera v pořádku, ale bohužel jiná rodina stále doufá, že se dozví informace o své dceři.“

Posadila jsem se rovně a zadívala se z jednoho rodiče na druhého. „Cože?“

Máma se vrátila ke mně a znovu mě vzala za ruku. „Mluví o Cassie, zlato.“

„Cassie?“

Usmála se, ale vypadalo to spíš jako škleb. „Cassie Winchesterová je tvá nejlepší kamarádka. Ztratila se zároveň s tebou.“

2. kapitola

Cassie Winchesterová. Nejlepší kamarádka. Důležitý pojem, ale stejně jako se slovy otec nebo matka se mi s ním nespojovaly žádné vzpomínky ani emoce. Hleděla jsem na ty dva policisty a měla pocit, že bych měla dát najevo nějaký cit, jenže já jsem tuhle holku – tuhle Cassie – neznala.

Starší z nich se představil jako detektiv Ramirez a začal mi pokládat stejné otázky jako všichni ostatní. „Víte, co se stalo?“

„Ne.“ Pozorovala jsem, jak mi tekutina z kapačky teče do ruky.

„Co si pamatujete jako poslední?“ zeptal se zástupce Rhode.

Zvedla jsem oči. Měl ruce sepjaté za zády. Byla to jednoduchá otázka a opravdu jsem na ni chtěla odpovědět správně. Musela jsem. Pohlédla jsem na mámu. Její chladný postoj se začal rozpadat. Oči se jí leskly, tenký spodní ret se chvěl.

Táta si odkašlal. „Pánové, může to, prosím, počkat? Má toho hodně za sebou. A kdyby něco věděla, řekla by vám to.“

„Může to být cokoli,“ řekl detektiv Ramirez. Otce si nevšímal. „Co je to poslední, na co si vzpomínáte?“

Pevně jsem zavřela oči. Něco musí existovat. Věděla jsem, že jsem někdy v minulosti četla Jako zabít ptáčka. Velmi pravděpodobně to bylo ve třídě, ale nedokázala jsem si představit ani školu, ani učitele. Nevěděla jsem, do kolikáté třídy chodím. Blbý pocit.

Zástupce Rhode přistoupil blíž a vysloužil si tím od svého kolegy roztrpčený pohled. Sáhl do náprsní kapsy, vytáhl fotku a ukázal mi ji. Dívka. Vypadala podobně jako já. Neměla ale tak červené vlasy. Ty její byly hnědší a oči měla nápadně krásně zelené – mnohem úžasnější než já… Ale mohli by nás pokládat za sestry. „Poznáváte ji?“

Zklamaně jsem zavrtěla hlavou.

„To nic, to je v pořádku. Doktor nám říkal, že to může nějakou dobu trvat, než se vám paměť vrátí, ale až…“

„Počkejte!“ Škubla jsem sebou a zapomněla na tu zatracenou kapačku. Zatahala mi za ruku a málem se uvolnila. „Počkejte, na něco si vzpomínám.“

Otec přistoupil blíž, ale detektiv se zeptal: „Na co si vzpomínáte?“

Polkla jsem, najednou jsem měla sucho v krku. O nic nešlo, měla jsem však pocit, jako bych dosáhla něčeho obrovského. „Vzpomínám si na skály – jako velké balvany – a byly hladké. Rovné. V pískové barvě.“ A byla na nich krev, ale to jsem neřekla, protože jsem si nebyla jistá, jestli je to pravda.

Rodiče si vyměnili pohled a detektiv Ramirez si povzdechl. Svěsila jsem ramena. Zjevně jsem neuspěla.

Zástupce mě poklepal po paži. „To je dobré, opravdu dobré. Myslíme si, že jste byla v Michauxově státním lese, takže to dává smysl.“

Neměla jsem pocit, že je to dobré. Hleděla jsem na svoje špinavé nehty a přála si, aby to všechno pominulo. Policisté se ještě zdrželi a mluvili s mými rodiči, jako bych nedokázala porozumět tomu, co říkají. Zatím nenašli Cassie a to bylo nejdůležitější. Chápala jsem to. A cítila se špatně. Chtěla jsem jim pomoct ji najít, ale nevěděla jsem, jak bych mohla.

Krátce jsem na ně koukla. Detektiv Ramirez mě pozoroval přimhouřenýma očima, upřeným, nedůvěřivým pohledem. Zachvěla jsem se a rychle se zadívala stranou. Měla jsem pocit, jako bych si takový pohled zasloužila.

Jako byl byla něčím vinna – něčím strašným.

Když mě další den ti cizí lidé – tedy mí rodiče – vyzvedli z nemocnice, omotávaly se kolem mě úponky zmatku a strachu. Nemohla jsem uvěřit, že jim to dovolili. Co kdyby nebyli mí skuteční rodiče? Co kdyby to byli nějací psychopati, kteří mě chtěli unést?

Což bylo směšné.

Asi těžko by jen tak nějací lidé bezdůvodně vznesli nárok na sedmnáctiletou holku. Přesně tolik mi bylo let. Zjistila jsem to, když jsem ráno nakoukla do karty na svém lůžku.

Sklouzla jsem očima na otcovu hlavu s tmavými vlasy. Obklopovala ho aura moci, prostupovala mu pokožkou, vsakovala se do všeho, čeho se dotkl. Nemusela jsem o něm nic vědět, abych si uvědomila, že je mocný muž.

Podél cesty k jejich domu rostly vysoké stromy a všechny zvlněné zelené kopečky byly pečlivě posečené a zastřižené jako golfové hřiště, které jsem viděla v televizi v nemocničním pokoji. Přejeli jsme jedno klesání a uviděla jsem shluk malých, útulně vypadajících domků.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1. kapitola

2. kapitola