Copyright © Orion Mintaka (UK) Ltd 2015

Wilbur Smith asserts the moral right to be identified

as the author of this work. All rights reserved.

Translation © Dalibor Míček, 2016

Copyright map © John Gilkes

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu golden lion publikovaného vydavatelstvím HarperCollins Publishers 2015,

HarperCollins Publishers, 1 London Bridge Street, London SE1 9GF,

přeložil Dalibor Míček

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN (ePub) 978-80-7543-049-6

ISBN (mobi) 978-80-7543-152-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Tuto knihu věnuji své manželce Niso.

Ode dne, kdy jsme se poprvé setkali, je mi soustavnou a mocnou inspirací,

povzbuzuje mě, když váhám a ochabuji, chválí, když uspěji.

Skutečně nevím, co bych si počal,

kdyby mi nestála po boku.

Doufám, že tento den nikdy nenastane, a modlím se za to.

Miluji tě a zbožňuji, má nejdražší,

že to slovy ani nelze vyjádřit.

1

Už to nebyli lidé, jen jejich kusy, odpad války, který Indický oceán vyvrhl na rudé pláže afrického kontinentu. Většinu těl roztrhaly kartáčové výstřely děl nebo je rozpáraly ostré zbraně nepřátel. Jiní se utopili a mrtvoly s břichy nafouklými hnilobnými plyny se vznesly na hladinu jako korkové zátky. Teď na nich hodovali mrchožraví mořští ptáci a žraloci. Jen málo těl nakonec doputovalo příbojem až k pobřeží, kde na pláži již čekali jiní predátoři, tentokrát v lidské podobě, aby je znovu obrali.

Dva hošíci předběhli svou babičku i matku. Postupovali po linii příboje a hlasitým výskotem vzrušeně oznamovali každou nalezenou kořist, kterou v písku objevili, bez ohledu na to, jak byla drobná a bezvýznamná.

„Tady je další,“ zvolal starší z chlapců somálsky a ukázal k místu, kde vlny zanechaly na břehu ulomený lodní stožár, za nímž se ve vodě táhl pruh potrhaného plátna. K dlouhému kusu dřeva se konopným lanem přivázal jakýsi běloch – dokud ještě žil. Oba chlapci se teď sklonili nad mrtvolou a zasmáli se.

„Ptáci mu vyklovali oko,“ vykřikl starší.

„A ryby uhryzaly paži,“ radoval se mladší bratr, aby se nenechal zahanbit. Mrtvý si ještě za života stáhl pahýl kusem plachtového plátna jako škrtidlem a jeho oděv, notně poznamenaný ohněm, visel v cárech na vyzáblém těle.

„Koukej!“ křičel starší chlapec. „Ta přezka na jeho opasku. Je určitě ze zlata nebo stříbra. Budeme boháči!“ Poklekl vedle mrtvoly a zatahal za kovovou sponu. V té chvíli mrtvý muž tiše zasténal, otočil hlavu a upřel jediné zdravé oko na bratry. Obě děti zaječely hrůzou. Starší bratr pustil sponu a vyskočil a oba chlapci se rozběhli k matce. Přilepili se jí k sukni a naříkali děsem.

Matka táhla děti držící se sukně za sebou a spěchala, aby si prohlédla kořist. Babička se belhala kus vzadu. Její dcera klesla na kolena vedle bělocha a tvrdě ho praštila do obličeje. Muž znovu zasténal.

„Zinky má pravdu. Ferengi je ještě naživu.“ Sáhla do kapsy sukně a vylovila srp, kterým sekala trávu pro slepice.

„Co s ním chceš dělat?“ zasípala její matka vyčerpaně.

„Samozřejmě mu podříznu krk.“ Žena uchopila do hrsti mužovy promáčené vlasy a stáhla hlavu dozadu, aby obnažila hrdlo. „Nebudeme se s ním přece hádat, komu patří spona na jeho opasku.“ Přiložila zakřivené ostří srpu ze strany ke krku. Muž chabě zakašlal, ale nebránil se.

„Počkej!“ přikázala babička ostře. „Tu přezku jsem už kdysi viděla. Když jsem byla s tvým otcem v Džibuti. Ten chlap je mezi bělochy velký pán. Majitel lodi. Je moc bohatý. Když mu zachráníme život, bude nám vděčný a třeba nám dá zlatou minci. Nebo dokonce dvě.“

Její dcera se zatvářila pochybovačně a chvíli matčin návrh zvažovala, ovšem stále přidržovala ostří srpu u mužova hrdla. „A co bude s jeho krásnou kovovou sponou, která má jistě velkou hodnotu?“

„Tu si přirozeně ponecháme,“ opáčila babička, zjevně zklamaná nedostatkem podnikavosti své dcery. „Kdyby se po ní někdy sháněl, řekneme, že jsme ji nikdy neviděly.“

Dcera odtáhla srp. „Co s ním teda podnikneme?“

„Vezmeme ho do vesnice k doktorovi.“

„Jak?“

„Položíme ho zády na tento pruh lembu,“ ukázala na plátno omotané kolem stěžně, „a společně ho odtáhneme.“ Otočila se k vnukům a přísně dodala: „Chlapci nám samozřejmě pomůžou.“

***

Muž chtěl křičet, ale hlasivky měl působením kouře a ohně tak spálené, popraskané a poničené, že se zmohl jen na roztřesené pisklavé sípání, stejně žalostné jako vzduch unikající z propíchnutého měchu.

Není to tak dávno, měsíc nebo dva, kdy nastavil tvář bouři a zubil se s neskrývaným divokým veselím do zuřícího větru a mohutných spršek slané vody, které mu šlehaly do drsného obličeje. Nyní se mu však zdálo, že mu jemný vánek provoněný jasmínem, který vnikal do místnosti otevřenými okny, drásá tváře jako ostré trny vmáčknuté do potrhané, olupující se kůže. Bolest jej zahlcovala, deptala a ničila. A přestože se lékař, který mu sundával obvazy z obličeje, snažil postupovat co nejjemněji, každý kousek odstraněného obinadla byl jako další ostrá dýka ryzího, koncentrovaného utrpení. A s každým bodnutím se dostavila nová nechtěná vzpomínka na předchozí boj: spalující žár a oslepující záře plamenů, ohlušující burácení dělostřelby a praskot hořícího dřeva, drtivé dopady trámů na jeho kosti.

„Je mi líto, ale víc se toho udělat nedá,“ mumlal lékař, i když muž, na kterého mluvil, moc arabsky neuměl. Doktor měl řídký, stříbrem protkaný plnovous, vrásčitý obličej a pod očima výrazné nažloutlé váčky. Své profesi se věnoval již téměř padesát let a díky zkušenostem si osvojil přístup vyzařující úctyhodnou moudrost, která měla na většinu pacientů v jeho péči uklidňující účinky. Tento muž však byl jiný. Utrpěl tak vážná zranění, že už vůbec neměl žít, natožpak sedět skoro vzpřímeně na lůžku. Jednu paži měl amputovanou a jen všeslitovný Alláh věděl, jak k tomu došlo. Hrudní koš na téže straně těla připomínal sud proražený válečnou sekerou. Většinu těla pokrývala spálená kůže samý puchýř, a pronikavá vůně květů, jež se v hojném množství skvěly pod otevřenými okny, se ztrácela v zápachu spáleného masa, připomínajícím vepřovou pečeni, a v jedovatém puchu hnisu a rozkladu, který z těla vyvěral.

Oheň si vybral strašlivou daň. Ze dvou prstů na zbylé ruce zůstaly jen zčernalé pahýly, které lékař musel odříznout, stejně jako šest z deseti prstů na nohou. Levé oko vyklovali zraněnému mořští mrchožrouti, víčko na pravém prakticky shořelo, takže muž nyní zíral na svět s pronikavou intenzitou bez jediného mrknutí. Ale zrak nepředstavoval nejhorší ztrátu. Pacientovi zůstal z přirození jen spálený pahýl lesklé zjizvené tkáně. Až – nebo spíš jestli vůbec – vstane z lůžka, bude muset dřepnout jako žena, aby se vymočil. Pokud bude chtít uspokojit milenku, dokáže to pouze ústy, i když pravděpodobnost, že by si nějaká žena pustila ten ohavný chřtán blíže k tělu, byť by dostala sebevíc zaplaceno, se v podstatě blížila k nule.

Muž přežil pouze díky boží vůli. Lékař si v duchu povzdechl, a když si prohlížel zdevastovanou tkáň, která se objevila pod obvazy, nevěřícně potřásl hlavou. Takovou ohavnost nemohl všemohoucí a všeslitovný Alláh dopustit, tohle bylo stvoření Šajtána, samotného ďábla. Ta příšera před ním je určitě zloduch v lidské podobě.

Lékař by měl během chvilky zhasnout život tohoto satanského tvora, jenž byl kdysi člověkem, a zabránit tak hrůzám, které určitě napáchá, pokud mu dovolí volně se pohybovat po světě. Mezi svými léky skrýval i lahvičku se sladkou sirupovitou tekutinou, která otupí bolest, jež toho muže ničila, pak jej uspí a s jemností dívčí ruky navždy zastaví tlukot jeho srdce. Jenomže mahárádža Sádik chán Jahan poslal z Etiopie rozkaz požadující, aby byl tento zraněný dopraven do panovnické rezidence v Zanzibaru a aby mu byla věnována náležitá péče.

Jahan zřejmě usoudil, že tento člověk jen díky zásahu boží prozřetelnosti přežil zuřivý požár, amputaci paže, ztrátu oka, plavbu, při níž hrozilo utonutí, i následné hodiny nebo dokonce dny, kdy byl vystaven nelítostným slunečním paprskům, než ho místní děti našly ležet polomrtvého na pláži.

Lékaři bylo zcela jasně naznačeno, že za záchranu pacienta může očekávat velmi štědrou odměnu, ovšem pokud zraněný zemře, musí počítat s krutým trestem. Během své dlouhé profesní kariéry mnohokrát zbavil beznadějné případy jejich utrpení, samozřejmě ve vší diskrétnosti, tento však mezi ně patřit nebude. Musí přežít a on, lékař, se o to postará.

Zraněný světlo spíše cítil, než viděl, ale s každým kruhem, který doktorova ruka opsala kolem jeho hlavy, s každou odmotanou vrstvou obinadla světlo sílilo. Nyní si uvědomil, že mu záře proniká do mozku pouze pravým okem. Levé bylo slepé, ale o to intenzivněji vnímal jeho přítomnost, neboť v něm pociťoval neuvěřitelně protivné a dotěrné svědění. Zkusil zamrkat, ale zareagovalo pouze pravé víčko. Zvedl levou ruku, aby si oko protřel, jenomže ruka tam nebyla. Na okamžik zapomněl, že o levou paži přišel. To však nikterak nebránilo, aby v pahýlu cítil nepříjemné mravenčení. Zvedl pravou paži, ale ruka uvázla v suchém kostnatém sevření a muž znovu zaslechl lékařův hlas. Nerozuměl mu ani slovo, ale obecný význam byl dostatečně jasný: ať tě to ani nenapadne.

Na očích ucítil chladivý obklad, který svědění poněkud zmírnil. Když jej lékař odtáhl, zraněnému se pomalu, velmi pomalu vracel zrak. Spatřil okno a za ním modrou oblohu. Skláněl se nad ním postarší Arab v bílé róbě a turbanu, jednou rukou mu odmotával obvaz a druhou obinadlo skládal. Dvě ruce, deset prstů – při pohledu na ně pocítil bodnutí závisti.

V místnosti byl ještě někdo, za lékařem stál mnohem mladší muž. Jemné rysy obličeje a barva kůže prozrazovaly východoindický původ, ale bílá bavlněná košile měla evropský střih a byla zastrčena do krátkých kalhot, na nohou měl muž punčochy. A v žilách určitě kolovala kapka bělošské krve, neboť zraněnému neuniklo, že snědé zbarvení kůže ředil bledě růžový nádech.

Podíval se na něj a pokusil se zformulovat otázku: „Mluvíš anglicky?“

Slova však nikdo neslyšel, z hrdla mu vyšel zastřený šepot. Mávl zmrzačenou pravačkou a naznačil míšenci, ať se přiblíží. Mladík poslechl a očividně se musel hodně přemáhat, aby potlačil výraz znechuceného odporu, který se mu při pohledu na zohavenou trosku ležící na lůžku dral do obličeje.

„Mluvíš anglicky?“ zopakoval zraněný.

„Ano, pane, mluvím.“

„Tak řekni tomu prašivému Arabovi…“ Zarazil se, aby nasál vzduch do plic, a zkřivil tvář bolestí v plicích, poničených ohněm a kouřem. „… ať se s těmi obvazy tak nesere.“ Další nádech, následovaný krátkým bolestným syknutím. „Ať je prostě strhne.“

Mladík přeložil vzkaz a odstraňování obinadel se podstatně urychlilo. Lékař postupoval tvrději a přestal si dělat starosti s šetrností. Překlad byl zřejmě doslovný.

Bolest zesílila, ale muž na lůžku jako by si začínal svého utrpení perverzně užívat. Usoudil, že tohle je síla – podobně jako vítr nebo mořské vlny –, s níž si to může rozdat a přemoci ji. Nenechá se od ní porazit. Počkal, až z jeho hlavy zmizí poslední pruh zapáchajícího plátna spečeného krví a s přilepenými cáry stržené kůže, a požádal: „Pověz mu, ať mi přinese zrcadlo.“

Mladík vytřeštil oči. Promluvil s lékařem, jenž zavrtěl hlavou a začal zvýšeným hlasem cosi brebentit. Mladík se mu zřejmě ze všech sil snažil domluvit, ale nakonec rezignovaně mávl rukou, pokrčil rameny a otočil se opět k lůžku. „Říká, že to neudělá, pane.“

„Jak se jmenuješ, chlapče?“ zeptal se zraněný.

„Althuda, pane.“

„Nuže, Althudo, pověz tomu tvrdohlavému pitomci, že jsem osobním přítelem, vlastně ne, jsem druhem ve zbrani Ahmeda el Granga, ománského krále, a také mahárádži Sádika chána Jahana, mladšího sourozence samotného Velkého mogula. Pověz mu, že si oba velmi cení služeb, které jsem jim prokázal, a že se hodně rozzlobí, až se dozvědí, že jakýsi vyzáblý felčar odmítl splnit mé přání. Zopakuj mu, že mi musí přinést to zatracené zrcadlo.“

Zraněný se zvrátil do polštářů, vyčerpaný krátkou hádkou a sledoval, jak je jeho požadavek tlumočen lékaři, jehož přístup se jako kouzlem rázem změnil. Uklonil se, něco zavrčel a s rychlostí u tak starého muže udivující odběhl přes místnost. Vrátil se o poznání pomaleji a přinesl velké oválné zrcadlo vsazené do pestrobarevného rámu. Očividně bylo velmi těžké, protože mu Althuda musel pomoci přidržet ho nad lůžkem v takovém úhlu, aby na sebe zraněný viděl.

Pacienta ten pohled šokoval a několik minut nebyl schopen slova. Zornice slepého oka se slila v mrtvou modravou skvrnu obklopenou zakrváceným bělmem. Tvář pod ním z větší části shořela a dírou o velikosti dívčí pěsti vyčnívaly zuby a čelistní kosti. I vlasy padly za oběť ohni, zůstal jen řídký rezavý pramínek nad pravým uchem. Kůže na temeni se ztrácela pod boláky a částečně zaschlými strupy. Muž vypadal jako mrtvola, která ležela dva týdny v zemi. No ale jak jinak bych měl vypadat, pomyslel si, když už jsem vlastně mrtvý? Ještě nedávno se vyznačoval obrovskou chutí do života. Užíval si každého dostupného potěšení, pil, souložil, hrál, bojoval, hrabal vše, co se mu dostalo pod ruku. O to vše nyní přišel. Z těla zůstala žalostná troska, srdce bylo chladné jako hrob. Ale úplně všechno ještě nebylo ztraceno. Cítil v sobě narůstající sílu, která vytlačovala jeho staré touhy a pokušení, mocná jako dravá rozvodněná řeka, v níž však místo vody proudila žluč, záplava vzteku, hořkosti, nenávisti a především bezbřehá touha pomstít se muži, jehož vinou takto skončil.

Zavrtal do Althudy zbylé oko a zachraptěl: „Zeptal jsem se tě na jméno, ale víš ty, kdo jsem já?“

„Ne, pane.“

Obličej zraněného se zkřivil ve smrťáckém šklebu, děsivé parodii na úsměv. „Já ti to tedy povím. Jsem Angus Cochran, hrdý Skot, a můj titul zní lord z Cumbrae.“

Althuda vykulil oči v ustrašeném poznání. „Vy jste… Jste ten, kterému říkají Buzzard… Krkavec,“ vykoktal.

„Ano to jsem já. A jestli mě znáš, možná jsi také slyšel o muži, který mi tohle udělal, o nafoukaném a drzém Angličanovi jménem Hal Courtney. Aha, vidím, že ti to něco říká. Mám pravdu, chlapče?“

„Ano, pane.“

„No tak já ti povím jedno. Já toho Courtneye najdu bez ohledu na to, jak dlouho mi to bude trvat a jak daleko za ním budu muset jít. A až ho najdu, zabiju ho a smočím si zobák v jeho krvi.“

2

Bitva se přelévala po planině Kebassa v severovýchodní Etiopii od svítání až do posledních slunečních paprsků. Nyní její vřava utichla, nahrazena triumfálním jásotem vítězů a zoufalými prosbami o milost poražených nepřátel a žalostným nářkem zraněných volajících po vodě nebo – pokud cítili neodvratně se blížící konec – po matce. Armáda křesťanských Etiopanů zasadila třetí drtivou porážku muslimským nájezdníkům, kteří na rozkaz Velkého mogula napadli jejich vlast. První dvě vyvolaly dojem bezpečí, jenž se brzy ukázal jako falešný, toto vítězství však uzavřelo spor rozhodujícím a nezvratným způsobem. Pozemní nepřátelské voje byly poraženy a každou loď, která se odvážila vyplout s posilami a zásobami z Adenu k eritrejskému pobřeží, potopila nesporná vládkyně těchto vod, anglická fregata Zlatý déšť. Plavidlo bylo spuštěno na vodu jako obchodní loď, která měla svému majiteli vynášet zisk. Nyní se její kapitán dal do služby boje za svobodu a za zachování nejdůležitějšího náboženského artefaktu v Etiopii a samozřejmě v celém křesťanském světě – tabernáklu, v němž Židé uchovávali kamenné desky s desaterem, které přinesl Mojžíš z hory Sinaj a v němž dnes podle pověsti spočíval samotný svatý grál.

Za etiopskými liniemi byl vztyčen velký stan. Jeho vstup střežili vojáci v přilbicích a ocelových prsních štítech, vnitřek zdobily vzácné tapiserie zobrazující scény ze života Ježíše Krista, utkané z hedvábí, jehož barvy zářily v mihotavém světle nespočetných pochodní a svíček jako drahokamy, a svatozáře nad hlavami světců se leskly vlákny ryzího zlata.

Uprostřed stanu stál rozměrný stůl s vybudovaným věrným modelem bojiště a okolní zvlněné krajiny v dokonalých topografických detailech, bystřiny, řeky a jezera zvýrazňovala modrá barva, stejně jako jeden okraj plastického modelu znázorňující moře. Nádherně vyřezávané figurky vojáků, jezdců a kanonů představovaly pěší a jízdní oddíly a dělostřelecké baterie shromážděné na obou stranách bitevního pole. Na počátku dne byly figurky rozmístěny jako dokonalá kopie vzorového seřazení ozbrojených vojů dvou armád, ovšem nyní ležela většina figurek reprezentujících arabské oddíly pod stolem.

Ve stanu vládla tísnivá atmosféra. Vysoký muž impozantní postavy v kněžském rouchu vážně rozmlouval se skupinkou vysokých důstojníků. Šedivý plnovous mu visel téměř ke kolenům, hruď kromě zlatých křížů a řetízků růženců zdobily i medaile a hodnostní znaky. Tichý šepot mužských hlasů kontrastoval s pronikavými výkřiky vzrušení a radosti linoucími se od stolu. „Bang! Bang! Tu máš!“ křičel malý hošík. V ruce držel figurku etiopského jezdce usazeného v sedle mohutného hřebce a jezdil s ní sem a tam po stole, přičemž shazoval postavičky Arabů, které po bitvě dosud stály, na podlahu.

Vtom jeden ze strážných nadzvedl chlopeň u vchodu a do stanu vešel voják v bílé tunice navlečené přes drátěnou košili, která jako by měla spíše zvýrazňovat pružnou štíhlou postavu než poskytovat svému nositeli účinnou ochranu.

„Generál Nazet!“ vykřikl chlapec, odhodil hračku, rozběhl se po koberci a sevřel vojákovy nohy chráněné ocelovými pláty, na kterých byly vlhké skvrny prolité nepřátelské krve. Přitiskl se k nim, jako kdyby se vinul k měkce láskyplnému matčinu klínu.

Generál si sundal přilbici ozdobenou chocholem z pštrosího peří a odhalil hustou černou kudrnatou hřívu připlácnutou k lebce. Pohodil hlavou a vlasy ožily, vytvořily kruh, jehož podobnost se svatozářemi na tapiseriích ještě zvýraznila zlatavá zář svící. Hladká, jantarově zbarvená pokožka generálova obličeje nenesla jedinou kapku potu, jedinou blátivou skvrnku bitevní vřavy, úzký nos a bezvousá brada se vyznačovaly jemnými liniemi. V měkkém tichém hlase nezazněla ani stopa vzrušení: „Vaše Veličenstvo, je mi ctí informovat vás, že vaše armáda dosáhla absolutního vítězství. Nepřítel byl rozprášen a jeho šiky ustupují.“

Jeho nejkřesťanštější Veličenstvo Iyasu, král králů, vládce Gally a Amhary, obránce víry Krista ukřižovaného, pustil generálovy nohy, o krok ustoupil a pak začal poskakovat, tleskat a radostně jásat. Vysocí důstojníci blahopřáli svému kolegovi ve zbrani střízlivěji – potřesením pravicí a poklepáním na rameno, kněz mu požehnal a pronesl vděčnou modlitbu.

Generál Nazet přijímal gratulace s klidnou důstojností a pak oslovil krále: „A nyní, Vaše Veličenstvo, vás chci požádat o laskavost. Před nějakou dobou jsem rezignovala na post vrchního velitele vašich vojsk, avšak okolnosti se změnily. Můj císař i vlast mě potřebovali a svědomí mi nedovolilo otočit se zády ke svým povinnostem. Znovu jsem tedy navlékla brnění, chopila se meče a postavila se do čela armády jako váš nejvyšší generál. Jsem však také žena, Vaše Veličenstvo, a jako žena patřím jinému muži. Pro jednou mi dovolil vrátit se do vašich služeb, ale teď si s vaším svolením přeji odejít k němu.“

Chlapec se na ni podíval a zamyšleně nakrčil čelo. „Je tím mužem kapitán Courtney?“ zeptal se.

„Ano, Vaše Veličenstvo,“ odpověděla Judith Nazetová.

„Ten Angličan se srandovníma očima, zelenýma jako listí na stromě?“

„Ano, Vaše Veličenstvo. Snad si vzpomenete, že jste ho odměnou za jeho odvahu a služby prokázané našemu národu přijal do řádu Zlatého lva Etiopie.“

„Ano, vzpomínám si,“ potvrdil Iyasu nečekaně smutným hláskem a pak se zeptal: „Budete máma a táta?“ Chlapeckému císaři se rozklepala bradička a zkřivil rty v marné snaze pochopit, proč se najednou cítí tak nešťastný. „Přál bych si mít mámu a tátu. Třeba byste se mohli s kapitánem Courtneyem nastěhovat do paláce a žít se mnou jako máma a táta.“

„Víte, Vaše Veličenstvo, já si opravdu nemyslím, že…,“ začal kněz, ale chlapec ho neposlouchal, celou svou pozornost upíral na Judith Nazetovou, která přidřepla vedle něj a vztáhla k němu paže.

Iyasu k ní znovu přistoupil, tentokrát jako dítě k matce. Položil jí hlavičku na rameno a svinul se v její náruči. „Pššš, netrap se,“ uklidňovala hocha. „Chtěl by sis prohlédnout loď kapitána Courtneye?“

Hošík beze slova přikývl.

„Možná by sis mohl i vystřelit z děla, to by bylo krásné, viď?“

Do Juditina ramene dloublo další přikývnutí. Pak Iyasu zvedl tvář ze záhybů její tuniky a tiše zamumlal: „Ty odpluješ s kapitánem Courtneyem, že?“

„Ano, odjedu.“

„Prosím tě, zůstaň,“ žadonil chlapec a pak se zoufalým odhodláním zvolal: „Zakazuji ti to! Musíš mě poslechnout! Slíbila jsi, že budeš plnit mé příkazy!“

Přehrada zadržující slzy se konečně prolomila a mladičký císař znovu zabořil obličej do dívčina ramene. Kněz přistoupil k svému panovníkovi, ale Judith ho zvednutou rukou zastavila. „Okamžik, biskupe, já to vyřídím.“

Ještě chvíli nechala hošíka vyplakat, až se uklidnil a utřel si oči a nos do její tuniky. „Vaše Veličenstvo jistě ví, že ho mám opravdu moc ráda.“

„Ano.“

„A já, i když odejdu sebedál, vás budu mít ráda stále a nepřestanu na vás vzpomínat. A pomyslete, že i když odjedu do vzdálených zemí jako Anglie nebo Francie, pořád vám budu moci psát a vyprávět o nádherných a neobvyklých věcech, které tam uvidím.“

„Slibuješ, že mi budeš psát?“

„Máte mé slovo vojáka, Vaše Veličenstvo.“

„A když přijdu za kapitánem Courtneyem na jeho loď, nechá mě vystřelit z děla?“

„Přikážu mu, aby to udělal. A protože jsem generál a on jenom kapitán, bude mě muset poslechnout.“

Císař se zamyslel, povzdechl si, otočil se od Judith Nazetové a prohlásil: „Biskupe Fasilidesi, buďte prosím tak hodný a řekněte generálu Nazetovi, že může s mým svolením odejít.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1

2