Copyright © 1979 by Barbara Wood

Translation © Pavla Kubaláková, 2000

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu NIGHT TRAINS

přeložila Pavla Kubaláková

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2000

Vydání druhé, 2011

ISBN (ePub) 978-80-7362-962-5

ISBN (mobi) 978-80-7543-149-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Tuto knihu věnujeme Alfonsu Lewandowskému,

který byl při tom a předal nám své zkušenosti způsobem,

jaký nenahradí žádné historické příručky,

papeži Janu Pavlovi II. a tisícům bezejmenných hrdinů, kteří stejně jako on

bojovali v Polském hnutí odporu.

Čest jejich památce.

Buenos Aires

– současnost

Adrian Hartman otevřel boční vchod svého paláce v čísle 3 600 na Avenida del Libertador a vykročil do svěžího rána. Byl to nadšenec pro fitness a každé ráno vybíhal na pravidelnou běžeckou rozcvičku, při které si měřil čas a soutěžil sám se sebou. Neklidně přešlapoval, nejraději by rovnou vyrazil.

„Proboha, Ortego,“ křikl na svého bodyguarda. „Co tam tak dlouho děláš?“

Postavil se na špičky a protáhl ruce nad hlavou, aby se nadýchal čerstvého vzduchu. Nádherné ráno! Kde ten Ortega trčí? Znovu na něho zavolal.

„Co tam tropíš, chlape zatracená?“ vztekal se Hartman. Ještě před deseti lety byl Ortega jedním z nejlepších argentinských fotbalistů. A teď aby ho jeho čtyřiašedesátiletý zaměstnavatel doslova tahal z postele, když chce, aby ho doprovodil při ranním běhu.

Adrian Hartman se dál rozcvičoval. Napadlo ho, že by mohl běžet napřed, ale nedávno přímo v Buenos Aires někoho unesli teroristé, a on je přece jen nejbohatším obchodníkem s klenoty v Jižní Americe.

Konečně se Ortega vyvalil ze dveří s teniskami v ruce. Posadil se na schody a pomalu si je obouval.

Když Hartman přihlížel, jak obtloustlý Ortega sténá a nazouvá si boty, ztratil trpělivost. Sklonil se, zapnul zipy na nohavicích běžeckého oděvu a obrátil se na Ortegu.

„Jdu na to. Obvyklá trasa parkem kolem jezírka. Pět kilometrů.“ Mrkl na hodinky. Pět čtyřicet pět. Zmáčkl stopky a vyběhl po příjezdové cestě na hlavní třídu. Pak zabočil doprava. Než se Ortega dokolébal k bráně, měl asi třísetmetrový náskok. Bodyguard si ještě upravil pistoli v podpažním pouzdře, aby mu při běhu nepřekážela, a zanadával si: „Ten starý pitomec,“ protože mu bylo jasné, že svého zaměstnavatele v žádném případě nedožene, pokud si nezkrátí cestu šikmo přes park. Jenže to by mu Hartman zmizel z očí, a to taky nechtěl.

Hartman klusal vzpřímeně, v jeho postoji bylo patrné mírné napětí, jaké provází pohyby necitelných netrpělivců.

Slunce ozářilo východní oblohu, ale ještě se nevyhouplo nad horizont. Hartman si všiml, že na eukalyptech raší nové listy. Přestože žije v Buenos Aires už dlouho, stále si nezvykl na to, že tady v říjnu začíná jaro.

Zabočil doleva na Avenida Sarmiento a spokojeně vběhl do syté zeleně parku de Febrero. Mírně zrychlil, když zahlédl budovu klubu na břehu jezírka; nedávno ji znovu otevřeli, za vlády junty byla mimo provoz. Perónův režim ji zapečetil krátce poté, co vyhořel jezdecký klub. Hartman zmírnil tempo a v duchu si ulevil: Ti zatracení komouši by zkazili, co by jen mohli.

Hartman se v poklusu protáhl a zkontroloval si na ciferníku hodinek čas, aby si změřil tep. Odpočítal deset vteřin. „Dvacet dva,“ zamumlal. To není špatné. To znamená sto třicet dva za minutu. Má srdce jako zvon, klidně se může dožít stovky. Třeba i sto padesátky, jako ti ruští mužici, o kterých četl. Je to kravina, pomyslel si. Jediné tajemství jejich dlouhověkosti je, že počítají jeden rok za dva!

Hartman zamířil na Avenida Infanta Isabel, malou špinavou stezku, která vedla hlouběji do parku. Otočil se zpátky a přelétl pohledem Ortegu, který stále funěl nejmíň tři sta metrů za ním a mával přitom rukama na všechny strany. Supí jak parní lokomotiva s plným nákladem, pomyslel si znechucený Hartman.

Slunce se vyhouplo nad horizont a rozzářilo oblohu. Bude pařák. Hartman se rozhlédl po parku a spokojeně doběhl k jezírku. Nikde nikdo, na druhém břehu viděl jediného človíčka, který tam venčil psa. Ani na příjezdové cestě ke klubu neviděl žádné auto, jen jedno parkovalo na Avenida del Libertador – vlastně až venku z parku – a to vypadalo opuštěně.

Pustil se doprava podél břehu a pohledem přitom sledoval ulici.

Muž se psem se rozběhli kolem jezera z druhé strany a teď byli asi sto metrů od Ortegy.

Zlověstně vyhlížející dobrman poslušně cválal pánovi u nohy, jen občas zatáhl za vodítko, aby svého pána popohnal.

„Pomalu, Drume,“ zamumlal muž a sevřel vodítko pevněji v ruce. „Klid, chlapče.“

Běželi právě hustou eukalyptovou alejí, která obrůstala jezero. Než Hartman doběhl k odbočce, muž se psem se k němu přiblížili asi na padesát metrů. Hartman se ohlédl přes rameno na Hipodrómo de Palermo. Viděl, jak vyvádějí koně na ranní projížďky. Bylo takové ticho, že slyšel klapot kopyt.

Když ho muž se psem za zatáčkou doháněl, obrátil se. Ortega zůstal někde v nedohlednu. Muž najednou zvedl paži, jako by někomu dával signál, a aniž zpomalil, vypustil psa z vodítka. „Chyť ho, Drume!“

Dobrman se vymrštil a rozběhl se za Hartmanem. Auto na Avenida del Libertador nastartovalo a prudce vyrazilo k bráně parku. Se skřípěním brzd prosvištělo zatáčkou.

Hartman slyšel, jak psí tlapy dopadají na cestu za ním, ale na okamžik si zvuk spletl s dusotem kopyt.

Když pochopil situaci, bylo příliš pozdě. Pes se odrazil všemi čtyřmi a letěl na něj. Třicet kilogramů živé váhy dopadlo Hartmanovi na pravé rameno, mohutné čelisti se mu zakously do krku.

Hartman dopadl levou tváří do štěrku na cestě. Když se mu podařilo vzhlédnout, viděl muže s revolverem v ruce, jak povzbuzuje psa: „Drž ho, Drume, drž!“

Adrianem Hartmanem projela vlna vzteku, nebojácně se rozkřikl: „Sundejte ze mne tu příšeru, než mě zabije!“

V tu chvíli mu došlo, že to není žádná náhoda, že na něj ten chlap psa poslal.

Mezitím se k nim auto přiblížilo asi na sedmdesát metrů. Ortega v běhu vytáhl pistoli a pokoušel se pořádně zamířit. Vystřelil jen jednou, pak ho zasáhl muž s puškou, který střílel z auta. Dostal dvě rány do prsou, byl na místě mrtev.

Po výstřelu pes povolil stisk a Hartman okamžitě hmátl pravačkou pro osmatřicítku, kterou nosil vzadu u pasu. Bez míření vystřelil několikrát na dva muže, kteří se k němu blížili od auta, a jednou na chlapa se psem. Jenže ten s puškou už dorazil a zblízka mu mířil přímo na hlavu. Vyšla rána a po štěrku se rozstříkla krvavá kaše.

Tři muži se tiše rozhlédli kolem sebe a pak spěchali k autu. Jeden z nich se držel za koleno, druzí dva mu pomohli nastoupit. Rozjeli se dřív, než zabouchli dveře, a spěchali z parku.

„Na,“ promluvil ten s puškou a vytáhl zpod sedadla nějaký hadr. Podal ho raněnému. „Zavaž si to, bude to trvat, než se dostanem k doktorovi.“

„Tys to ale posral, vole!“ vykřikl třetí a chňapl po hadru. „Pročs ho zabíjel? Mohs ho jen zranit!“

Chlap s puškou si setřel z čela pot. Projížděli spícím městem, které brzy ráno vypadalo pokojně. „Musel jsem. Vždyť stačilo málo a dostal některého z nás. Podívej se na to z jiné stránky. Ušetřili jsme soudu spoustu práce. Sakra, chtěli ho přece popravit už před půl rokem!“

„Jasně,“ bručel vyčítavě druhý a snažil se obvázat kamarádovi koleno. „Jenže teď s tím nemůžeme vyrukovat na světlo boží. Nikdo se nedozví, jaká to byla svině! A my potřebujeme publicitu.“

„Aspoň že policie bude podezírat místní levici,“ vložil se do hovoru hlubokým hlasem řidič. „Hartman byl konzervativec. Po nás nepůjdou.“

„A co z toho?“

Řidič neodpověděl, soustředil se na cestu.

Zabrzdil u ranveje letiště Ciudad de Buenos Aires a tři muži chvatně vystoupili. Nákladní letoun DC-3 už čekal. Nejdříve naskočil pes, po něm nastoupili tři neznámí.

Dveře se zavřely a letadlo se ihned rozjelo po ranveji.

Než vstoupil do ordinace, aby přijal dnešního posledního pacienta, doktor John Sukhov vykoukl z okna laboratoře a zálibně si prohlížel odpolední město. Byl krásný den – příliš krásný na to, aby ho člověk trávil uvnitř – slunce pálilo a děti skotačily po Central Parku. Letošní říjen je nezvykle vlahý; listí ještě neopadalo ze stromů a je příjemně teplo. New York vypadal jako uprostřed léta.

Někdo tiše zaklepal. Prošedivělá dáma v bílém stejnokroji nakoukla dovnitř a přívětivě se usmála. „Víte, že na vás někdo čeká v ordinaci, doktore?“

Obrátil se k ní a pousmál se. „Jistě, Natašo, nezapomněl jsem. Když venku je tak nádherně! Podívejte se do parku. Každý si užívá slunného dne.“

Sestra vešla do laboratoře, kde doktor prováděl rozbory krve a moči, zatímco Sukhov vyšel na chodbu a mířil do ordinace. Podíval se na hodinky. Skoro čtyři. Snad to nebude trvat dlouho, mohl by se pak projít parkem. Kdo ví, kdy bude zase tak krásně.

Upravil si klopy pláště a kolébavě vešel do ordinace. Zastavil se u stolu, aby přelétl pohledem kartu, kterou mu tam Nataša připravila.

Pacientka vyplnila jen pár řádek, neudala ani důvod své návštěvy. Mary Dunnová. Stav neuvádí. Narozena 22. února 1916. Adresa: hotel Americana. Zaměstnání: správce nemocnice. Místo narození: Polsko.

Poslední údaj ho zaujal, zabrousil v myšlenkách do vzpomínek, pak odložil kartu a rozhlédl se.

„Dobrý den, slečno Dunnová,“ podal pacientce ruku.

Slušně oblečená šedesátnice mu pevně stiskla pravici. „Dobrý den, doktore.“

„Posaďte se, prosím.“ Sukhov se usadil naproti ní a složil ruce do klína. „Co pro vás mohu udělat?“

„Jsem trochu rozrušená, doktore.“ Měla zvláštní přízvuk. „Mohu si to odložit?“ tiskla v ruce peněženku a nějaké noviny.

„Samozřejmě.“

Položila věci na kraj stolu, pak odtáhla ruku. Noviny spadly na zem, takže zahlédl první stranu. „Nevím, jestli mi pomůžete, doktore.“ Mluvila tiše a pozorně mu hleděla do tváře. „Mám neobvyklé potíže, už jsem navštívila několik lékařů.“

John Sukhov přikývl. Takhle začínalo mnoho pacientů. „Pokusím se. Pokračujte, prosím.“ Zalétl pohledem k novinám a něco ho zaujalo, protože sebou neznatelně škubl.

„Někdo mi vás doporučil, doktore Sukhove,“ pokračovala tiše.

„Ano?“ pořád zíral na první stránku těch novin.

John Sukhov se musel soustředit, aby tu ženu poslouchal. Pak se zamračil a ozval se: „Promiňte, smím se podívat na ty noviny?“

„Jistě.“

Zvedl je ze země a zahleděl se na fotografii na titulní straně. Pak si přečetl, co pod ní stálo: „Adrian Hartman, známý obchodník se šperky z Buenos Aires, byl dnes ráno zastřelen neznámými útočníky.“

„Omlouvám se,“ řekl Sukhov. „Zdálo se mi…“ Znovu se podíval na noviny, aby si zběžně prošel článek u fotografie.

Byl dost dlouhý, psalo se v něm o Hartmanových úspěšných obchodech v Buenos Aires za posledních dvacet let. Prý ho pravděpodobně zabili argentinští teroristé, protože byl známým konzervativcem.

„Zajímavé…,“ mumlal si Sukhov a nespouštěl oči z fotky.

„Prosím?“

Obrátil se na slečnu Dunnovou. „Ach, promiňte. V New Yorku nevidíme často Buenos Aires Herald. Vy jste tam byla?“

„Totiž,“ vážila opatrně slova. „To je právě ten problém. Víte… Hledám někoho…“

John Sukhov se napřímil a dobře si prohlížel ženin obličej. Podivné. Je na ní něco známého, stejně jako na tom obličeji v novinách. Zná je, ale…

Znovu se podíval na fotografii. Studoval každý detail Hartmanovy tváře. Pak se otřásl. Ne! To není možné! Po tolika letech.

Konečně odložil noviny a naklonil se přes stůl k té ženě. Nepokojně si mnul ruce. „Slečno Dunnová,“ řekl jí rovnou, „neznáme se náhodou?“

Kapitola 1

Polsko, prosinec 1941

SS-Rottenführer Hans Kepler stál na nástupišti nádraží v Osvětimi a čekal na svůj vlak. V šest hodin ráno byla vlezlá zima a mladý desátník znuděně pozoroval, jak se sněhové vločky rozpouštějí, když dopadnou na zem. Zdálo se mu, že čeká nekonečně dlouho. Už tři hodiny tu stojí, přešlapuje v tajícím sněhu a vyhlíží světla lokomotivy. Natahuje uši, jestli nezaslechne vzdálené houkání.

Zítra začínají Vánoce, ale nemá vůbec sváteční náladu; je stejně mrzutý jako opuštěné nádraží. Jedinou připomínkou svátků je několik borovicových větví, ozdobených nacistickými vlaječkami. Ostatních pár cestujících postávalo osamoceně na různých místech nástupiště, nikdo už nepočítal s tím, že by vlaky mohly jezdit načas.

Se zarudlým nosem i ušima Hans Kepler alespoň podupával na místě, aby mu nezmrzly nohy. Tak hroznou zimu ještě nezažil, ani objemný zimník ho nechrání před chladem. Taky je možné, uvědomil si Kepler, když šťoural botou ve vlastní stopě, že ho nemrazí z ranního chladu, ale proto, že je mu tak mizerně na duši. V Polsku přece bývaly i horší zimy. Ale SS-Rottenführer Hans Kepler si neuměl představit horší den.

Zdálky se konečně ozvalo houkání. Zanedlouho uslyšel sykot lokomotivy, která se blížila do stanice. Světla ozářila oponu padajícího sněhu a Kepler se snažil odhadnout, proč se vlak opozdil. Snad ho odstavili na vedlejší kolej, aby dali přednost vlakům ze severu. Viděl projet tři se zapečetěnými vagony; přijely směrem od Krakova a ani na okamžik nezastavily, zůstala po nich jen ozvěna píšťaly a závěje na bocích kolejí.

Jen Kepler věděl, co vlaky vezou, těch pár ostatních pasažérů o tom nemělo ani potuchy.

Konečně zastavil jeho spoj ve stanici. SS-Rottenführer Kepler zvedl plátěný ruksak a spěchal ke dveřím osobního vagonu. Ukázal stráži své dokumenty a po důkladné prohlídce si mohl nastoupit. Pracně manévroval ruksakem po chodbičce a nahlížel do kupé. Modlil se, ať najde prázdné, i když společnost lidí by asi nebyla horší než společnost vlastních černých myšlenek.

Zastavil se u předposledního kupé a odložil ruksak, aby si ruce odpočinuly od popruhů. Uvnitř seděli čtyři vojáci wehrmachtu a potichu se bavili. Posílali si láhev šnapsu.

Všimli si Keplera u dveří a jeden z nich máchl paží nahoru a pozdravil: „Heil Hitler.“

Kepler mu zíral do obličeje, takový mladíček, úplný holobrádek, pomyslel si, když mumlal „Hitler“, a zasalutoval.

„Připojíte se k nám, Herr Rottenführer?“

Kepler zavrtěl hlavou. „Ne, děkuji, hledám známého…“

„Taky jedete na frontu?“

Zvedl ruksak a vykročil, pak váhavě odpověděl. „Ne, mám dovolenku. Jedu do Krakova a pak do Sofie.“ Byl už na odchodu, ale nemohl odtrhnout zrak od chlapcova obličeje. Míří na frontu. Říká to s pýchou, jako by ho čekala nějaká sláva. Tak nějak vypadal Hans Kepler před osmnácti měsíci. Plný ideálů, hotový hrdina.

Odvrátil se, aby nakoukl do posledního kupé. Naštěstí bylo prázdné.

Pohodil zavazadlo na protější sedačku a přitiskl čelo na chladné okenní sklo. Brzdy zapištěly a vlak se s trhnutím rozjel. Stál tu jen chviličku. Proč by se zdržoval, když nastupovala jen hrstka pasažérů. Kdo by dneska cestoval, kam mají lidé jezdit?

Vlak nabíral rychlost, ale Kepler pořád tiskl obličej na okno a koukal, jak se rozednívá. Představoval si Sofii. Své rodné městečko, kde strávil dětství, kde prožil ty nejšťastnější chvilky. Jak vypadala Visla v horkém létě? Jako chlapci tam přece chodili plavat! Jednou na jaře se řeka rozvodnila, to byl pro ně zážitek. A v zimě, když ji pokryla vrstva silného ledu, vyrazili na ni s bruslemi. Pak si vzpomněl na babičku, laskavou polskou dámu, která měla malé pekařství a největší pochopení pro jediného vnoučka – a to platí bez ohledu na to, jakou má na sobě uniformu.

Hans si povzdechl. Jaká ironie, ještě před dvěma lety si myslel, že je čest ji nosit. Dnes ví, že je znamením smrti, že ho kvůli ní provází bojácné pohledy, že se mu za zády pošklebují a že je zdí mezi ním a civilisty, která brání jakýmkoli přátelským projevům.

Pevně zavřel oči, aby nemusel vzpomínat na svou práci, přesto se neubránil myšlenkám na lágr. Jeho mysl bloudila v kruhu jako lapené zvíře, pořád a pořád se mu vracely výjevy z posledních šesti měsíců, nebylo úniku. Stále se v duchu ptal: Jak se to mohlo stát?

Pokaždé se vrátil úplně na začátek, jako by se snažil najít moment zlomu, od kterého bylo najednou všechno hrozné.

Narodil se před dvaadvaceti lety Němci a Polce v městečku Sofia, na půli cesty mezi Varšavou a hranicemi s Československem. Dvanáct let bydleli na farmě nedaleko Visly. Pak se otec, hutní inženýr, přestěhoval s rodinou do Essenu, kde získal slušné postavení v Kruppových železárnách a mohl vychovávat syna v dostatku a pohodlí. Hans přirozeně vstoupil do řad Hitlerjugend a pak si přál stát se vojákem wehrmachtu, protože věřil ve vlastenecké ideály a žil vidinou Železného kříže. Jeho otec ale trval na tom, že musí dokončit studia, aby z něj bylo něco „lepšího“.

Opravdu se dočkal něčeho „lepšího“. Za nějakou dobu ho totiž zařadili do Waffen SS.

Ne že by lidi ohromovala uniforma záložníka, ale příslušnost k nově vytvořenému oddílu Verfügungstruppe, jedné z jednotek SS, zpočátku vyvolávala úctu a obdiv. Dnes je tato formace známější pod názvem Waffen. Tvořili ji odvedenci, kteří měli doplnit prořídlé řady vojáků na ruské frontě. Neměli sice proslulou černou uniformu, ale honosili se známou lebkou se zkříženými hnáty a spadali pod přímé vedení Reichsführera Himmlera.

Hans odjížděl na základní výcvik pyšný jako páv; sebevědomého mladého muže ve vysokých naleštěných holínkách poháněly ideály i nadšení z toho, že může sloužit Führerovi. Ještě teď vidí, jak se na něj rodiče usmívali, když ho vyprovázeli k vlaku, jak ho povzbudivě objímali. Hans je toho slunečného dne ujistil, že se bez Železného kříže nevrátí, aby ho mohli pověsit nad krb a chlubit se jím před přáteli, aby ho mohli ukazovat příštím generacím.

Kolébal se v kodrcajícím vagonu a tupě zíral, jak se za oknem spouští další a další sněhová opona. Srdce se mu sevřelo hořkostí i výčitkami.

Zavřel oči. Ne… žádný Železný kříž… v Osvětimi si vyslouží jedině zlaté hodinky ukradené některému mrtvému Židovi.

„Panebože!“ zakvílel a odvrátil se od okna. Otřel si rukou čelo, byl zpocený jako myš. Nedařilo se mu zaplašit vzpomínky, zážitky byly příliš silné. Kdyby si alespoň měl s kým promluvit. Ale komu to má říct? Komu v celém zatraceném Reichu může sdělit tak strašlivé tajemství? A jak by mohl promluvit, on, SS-Rottenführer Hans Kepler, aniž by zradil Říši?

„Bože můj…,“ zanaříkal.

Vlak se vláčel kupředu hlemýždím tempem a Kepler se v studeném kupé potil a zároveň třásl zimou. Jen dva týdny; dva týdny, aby si všechno rozmyslel, aby se sebral.

Vlak zaskřípal a připomenul mladému desátníkovi jiné nelidské skřeky, které slýchá. Tam v Osvětimi. Auschwitz…

I v Sofii hustě sněžilo, opuštěné ulice pokrývala nadýchaná bílá peřina a navozovala vzácnou atmosféru Vánoc. Bohužel klamnou, protože dnes nikdo nerozsvěcuje svíčky na stromku a nechystá slavnostní večeři. Jistý Milewski, místní zemědělec, netrpělivě poháněl koně po dlážděné ulici. Musí spěchat, už se rozednívá a on veze vzadu na voze raněného muže.

Zastavil u bočního vchodu šedivé budovy nemocnice v Sofii a uklidňoval vyplašeného koně. Zvíře neklidně přešlapovalo, větřilo čerstvou krev. Za okamžik vyšli dva muži v bílých hábitech a bez řečí naložili nešťastníka na nosítka. Milewski, bledý jako stěna, si zapálil cigaretu a díval se za nimi, jak spěchají do světlem ozářených dveří a mizí uvnitř. Pořádně šlukoval a zamyšleně hleděl na místo, kde ještě před chvíli ležel krvácející člověk. Ty skvrny nepůjdou umýt.

Pak vzhlédl a zjistil, že vedle něj stojí další muž v bílém plášti. Lékař první přerušil ticho.

„Ten chlapec, kterého jste poslal napřed, abychom se připravili, byl váš syn?“

„Ano, doktore.“

„Dobře jste udělal. Operační sál je nachystaný.“

„Ano, doktore.“

Oba se podívali na zakrvavený vůz. Po chvilce mlčení lékař pokračoval. „Váš syn mi říkal zajímavé věci. Skoro neuvěřitelné. O tom muži.“

Farmář se poprvé podíval lékaři do očí. Pokrčil rameny a řekl: „Možná neuvěřitelné, ale všechno je to pravda. A vím ještě víc.“

Doktor nakrčil čelo. „Povězte mi všechno, prosím.“

Po dvou hodinách vlak dokodrcal do Krakova. Hansovi se ulevilo, když zjistil, že na přípoj do Sofie nemusí dlouho čekat. Nepřestávalo sněžit a šedivá obloha s těžkými mraky nevěstila nějakou změnu. Mladý důstojník se vmísil mezi několik dalších cestujících a zjevně se nemohl dočkat, až bude znovu na cestě.

Kousek od Keplera stála mladá žena a kradmo po něm pokukovala. Ten mladý voják ji něčím zaujal. Bloudil zrakem po okolí a ani na chvilku nepřestal nervózně pohybovat rukama. Ještě víc ji zajímalo, proč je tak schoulený do sebe, jako by byl strašlivě vyčerpaný. Vždyť němečtí vojáci chodí jako s pravítkem v zádech! Viděla jich tady v Polsku spousty; sebevědomě se naparovali, jako by spolkli všechnu moudrost. A esesáky se vůbec nedalo přehlédnout, chodili ve skupinách a nosili se jako pávi. Každý z nich se choval arogantně a panovačně. Tenhle je jiný. Jako tělo bez duše.

Vzdálené houkání probralo všechny pasažéry. Byl to signál, že se vlak blíží. Dívka posbírala množství balíčků a sebrala je do náruče. Hans si rychle hodil batoh na ramena.

Lokomotiva se zprudka vřítila do stanice a s pískáním a sykotem zabrzdila. Kepler se znechuceně rozhlédl. Všechny vagony byly narvané vojáky wehrmachtu, kteří mířili na ruskou frontu. Najednou se kolem něj hrnula skupina pěšáků, kteří se chtěli připojit ke kamarádům ve vlaku. Bezhlavě se drali ke dveřím vagonu a shodili přitom polskou dívku. Balíčky se rozkutálely po nástupišti.

Poplašeně vykřikla. Kepler se otočil. Klečela na zemi a zoufale sbírala rozsypané věci mezi nohama pasažérů. Kepler shodil batoh a přispěchal jí na pomoc.

„Hovada,“ mumlala si polsky a cpala balíčky do náruče.

„Prostě vás neviděli,“ řekl Kepler polsky a podával jí jeden z balíčků v hnědém papíře, na kterém se objevila mokrá skvrna.

„Jasně, že mě viděli,“ odsekla. „Špinaví psi, jsou všichni stejní!“

Hans krčil nos, protože mu navlhlý balíček smrděl. „Bojím se, že se vám něco rozbilo.“

Podívala se po něm a znovu vybuchla. „Ještě to! Celý půllitr je pryč! Tak těžko se to shání. Nechte to tak, to už nezachráníme.“

Postavili se současně, ona si očistila kolena a shrnula vlasy z očí, Kepler nehybně stál s balíčky v rukou.

„Děkuji,“ vydechla a dál si uhlazovala vlasy. „Málem jsem zmeškala vlak…“ Zarazila se, protože si všimla jeho uniformy.

Kepler se obrátil a spěchal pro své zavazadlo. Volnou rukou si je přehodil přes rameno a zamířil k vlaku.

Než nastoupil, otočil se k dívce. Stála na nástupišti jako zkamenělá. „Rychle!“ zavolal na ni. „Pospěšte si!“

Ozvala se píšťalka a vlak sebou trhl kupředu. Dívka se rozběhla za Keplerem a vyškrábala se do dveří.

Kepler se opřel o stěnu, aby nabral dech, a pokukoval po děvčeti. Pomyslel si: Kde já tě jenom viděl?

I dívka se opřela. Odtrhla zrak od Keplera a pohled upřela ven.

Kepler si ji stále měřil. Husté hnědé vlasy uprostřed dělila pěšinka. Měla je zastřižené na pážecí účes a právě teď jí je lehce čechral průvan. V jemném obličeji dominovaly veliké hnědé oči, nad nimi se klenula jemná křivka obočí. Tvářičku doplňoval malý nosík a plné rty. Ano, uvědomil si, viděl ji nejmíň stokrát. Je to typická Polka, stejná, jaké procházejí každý den Osvětimí. Jenže tamty jsou pro něj pouhé stíny, s vyhaslými pohledy, stisknutými rty a jako mátohy. Kdysi snad byly jako ona, plné života…

Musel se odvrátit.

Když se ozvala: „Děkuji, že jste mi pomohl,“ znovu na ni pohlédl a přinutil se k úsměvu.

Pak se odlepil od stěny. „Pojďme si najít místo k sezení.“

Prodírali se davem na chodbičce, až se dostali k vagonu druhé třídy. Většinu kupé si zabrali němečtí vojáci. Zpívali, četli si časopisy a hlučně debatovali s cigaretami v rukou. Konečně objevili poloprázdné kupé. Keplerovi se už nechtělo razit si cestu dál, a tak se zastavil. Seděl tam postarší polský pár; seschlý stařík s korpulentní manželkou. Oba se nervózně usmáli, když se objevil ve dveřích. Úslužně uvolňovali místa vedle sebe, kam předtím naskládali tašky.

Vklouzl dovnitř a posadil se k oknu. Balíčky uložil vedle sebe. Dívka vešla za ním a sedla si naproti. Zbytek balíčků tiskla na prsa.

„Položte to sem,“ pokynul Kepler vedle sebe.

Ale ona zavrtěla hlavou.

Pokrčil rameny a uvelebil se pohodlněji.

Ostatní si ho podezíravě prohlíželi.

„Copak se vám to rozbilo?“ zeptal se dívky. „Strašně to páchlo, takový zápach ani neznám.“

Nejistě odpověděla: „Éter.“

„Éter?“

„To je do nemocnice v Sofii.“

„A to ostatní?“

„Všechno jsou zásoby pro nemocnici. Léky, několik půllitrů éteru a obvazy. Dneska se to velmi těžko shání.“

Přikývl a dál si ji prohlížel. Četl jí v očích strach i zvědavost. Ale za uhlazeným zjevem a pěknou tvářičkou vycítil i něco jiného, skrytého. Vzpouru? Nenávist?

„Mluvíte dobře polsky,“ nadhodila.

„Narodil jsem se v Sofii. Vyrostl jsem tam. Jmenuji se Kepler. Hans Kepler.“

„Těší mě. Jsem Anna Krasinská. Takže jedete do Sofie?“

Přikývl.

„Myslela jsem si, že míříte na frontu jako ostatní vojáci ve vlaku.“

Kepler se zasmušile pousmál. „My máme jiné povinnosti než bojovat s Rudou armádou. Dostal jsem dvoutýdenní dovolenku. Jste ze Sofie?“

„Ano, bydlím tam s rodiči. Otec je ředitelem místní školy a já pracuji v nemocnici. Jsem sestřička.“

Zatímco Anna povídala, Kepler se kradmo podíval na polský pár. Manželé slyšeli, že se baví o běžných věcech, a trochu se uklidnili. Pohodlně se opřeli a odpočívali se zavřenýma očima.

Pořád dokola totéž. Anna se na něj dívala tak bojácně, když zvedal balíček s éterem. Sotva si uvědomila, kdo ten voják je – nebo lépe řečeno, co je zač, vyčetl jí v očích ten známý strach. Strach, obavy, nedůvěru. Chtělo se mu řvát: To je jen uniforma, ne moje kůže! Sundejte ji dolů, pod ní jsem já, Hans Kepler!

Stejně jako na nádraží ani teď se Anně Krasinské nedařilo odtrhnout od vojáka zrak. Hleděl z okna na zasněženou krajinu. Zdál se jí tak mladý, nehodil se do té uniformy, měl nevinný výraz, který přímo odporoval zkříženým hnátům na jeho čepici. Blonďaté vlasy se mu čepýřily jako klukovi a oči měl jako chrpy za slunečného dne. I jeho pohled byl rozporuplný; neklidně pohyboval panenkami, jako by hleděl do mlhy.

Vlak se houpal a kolébal přes sněhem pokryté údolí Visly. Znovu museli dát přednost vlakům ze severu, pokaždé je načas odstavili na vedlejší kolej a kolem nich se šílenou rychlostí řítily zapečetěné vagony. Jako by tajemné vlaky stíhaly schůzku na poslední chvíli, přestože to měla být schůzka se smrtí.

Hans Kepler zavřel oči, aby je neviděl. Proč jenom nejedou rychleji? Trvá to věčnost, a Sofie je v nedohlednu. Celou věčnost…

Vysoký lékař stál u skleněné přepážky, která oddělovala operační sál od umývárny. Ještě měl speciální plášť i roušku, ale nepatřil k operačnímu týmu. Jen se díval, pozoroval, jak se operatéři připravují.

Na stole neležel nikdo jiný než člověk, jehož krev zůstala v Milewského voze. Od chvíle, kdy ho přinesli, se ani na chvilku neprobral. Ležel na bílých prostěradlech jako mrtvola. Sotva dýchal.

Svatá Marie Panno, pomyslel si doktor, když sledoval chirurgovy přesné pohyby. Ať to přežije. Ať nám stihne říct, co se mu stalo.

Přemáhal strašlivou chuť na cigaretu, proto si nevědomky žmoulal spodní ret. Farmář mu řekl neuvěřitelnou historku, kterou vyslechl od operovaného, než upadl do bezvědomí. Doktor nikdy neslyšel něco tak nepravděpodobného. Prostě to nemůže být pravda.

„Nechcete něco k jídlu?“

Kepler pozvedl hlavu. S přivřenýma očima se obrátil k polské ženě, která si na široký klín rozprostřela jídlo. Nabízela mu kousek tvrdého sýra.

„Ne, děkuji.“

Znovu vyhlédl z okna. Rozednívalo se. Kolik je hodin? Jak dlouho asi spal?

Poplašeně se podíval na dívku naproti sobě. Tvářila se vyrovnaně a chladně, všechno je v pořádku. Kdyby křičel ze spaní, kdyby něco vyzvonil – kdyby vyslechli jen pár slov o tom, co se tam děje – vyčetl by jim to z obličeje.

„Mám taky svačinu…,“ ozval se a natáhl se pro batoh, zasunutý pod sedadlem. Chvilku v něm lovil, pak vytáhl uzenou klobásu a tabulku čokolády. Tři páry očí se rozšířily údivem.

Kepler zároveň otevřel kapesní nůž, nakrájel několik širokých koleček uzeniny a nabídl polskému páru. Drobný mužík dychtivě natáhl ruku, zamumlal: „Dziękuję,“ a s omluvným úsměvem nakrájel klobásu na tenčí plátky.

Když Hans podal jídlo Anně, přijala je beze slov, jen se usmála a hned se pustila do hodování.

Pak rozkrájel i čokoládu a ta byla přijata s nadšenými výkřiky. „Tak dlouho jsme nejedli opravdovou čokoládu, mein Herr,“ balil ji mužík do papíru. „Dáme ji vnoučatům na Vánoce.“

Obalil papírek kapesníkem a zasunul ho do kapsy. Anna dodala: „Neměla jsem čokoládu dva roky. Dneska se našinec dře za pár grošů.“

„Tak berte,“ podal jí Kepler zbytek pamlsku. Pak jí pustil balíček do klína a sám si dál krájel kousky klobásy.

Anna na něho udiveně zírala. „To nejde! Proč byste mi měl dávat svoje jídlo?“

Kepler se vyhnul jejímu pohledu a hodil si kousek klobásy do pusy. „Říkám vám, že jsem měl dost. Za dva týdny, až se vrátím na své místo, dostanu další.“

Pečlivě zabalila dobrotu a strčila ji do kapsy kabátu. Pak se jakoby mimochodem zeptala: „Máte posádku nedaleko, pane Keplere?“

Ano, pomyslel si nešťastně. Sloužím v koncentračním táboře. Nahlas odpověděl: „Třicet kilometrů od Krakova. Pracuji v kanceláři, s papíry.“

Znovu se usmála. Bylo příjemné vidět tak srdečnou tvář. Osmnáct měsíců se na něj polská žena neusmála.

Klobása mu uvízla v hrdle, žaludek odmítal přijmout potravu, přestože byla tak vzácná. Půjčili mu na ni spolubydlící, stejně jako na zlaté hodinky a silonové punčochy, které veze babičce.

Sousto mu vězelo v jícnu, proto se otočil k oknu. Viděl na skle jen mlhavý odraz svého obličeje, přesto si všiml perliček potu na čele.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kapitola 1