Ján Franko

Volanie mesta

Elektronická kniha

PRVÁ ČASŤ

1.

Vždy keď sa Jakuba niekto opýtal, prečo sa z Humenného presťahoval práve do Pezinka, mal po ruke niekoľko odpovedí: Lebo Pezinok je krásny. Lebo to bola skutočne výhodná kúpa. Lebo by nezniesol hluk veľkomesta. Lebo, lebo, lebo. Nič z toho nebola pravda. V skutočnosti za jeho usadením sa v Pezinku stála náhoda. Aspoň sa tak na prvý pohľad zdalo. Keď Jakub zistil, že to žiadna náhoda nebola (lebo náhody neexistujú) bolo takmer neskoro.

Nepatril k tým mladým ľuďom, ktorí sa plní odhodlania vrhajú do sveta a snažia sa ho za každú cenu dobyť svojou nespútanou energiou. Práve naopak. Hneď ako doštudoval vysokú školu, našiel si teplé pracovné miestečko blízko domu, v ktorom býval s mamou. Sedenie v domácom hniezde a pozorovanie života plynúceho okolo bolo presne to, čo Jakubovi vyhovovalo. Svoju neochotu vystrčiť nos z rodného mesta obhajoval nutnosťou postarať sa o matku, ktorá sa, samozrejme, o seba dokázala postarať aj sama.

Ukázalo sa, že práve mama bola spúšťač neuveriteľného obdobia, ktoré stálo za Jakubovým presídlením do Pezinka. Neustálym pripomínaním jeho vzdelania, prednáškami o mrhaní talentu, o sebarealizácii a cieľavedomosti ho napokon donútila, aby si hľadal lepšie platenú a prestížnejšiu prácu. Podsúvala mu pracovné ponuky, ktoré po večeroch vyhľadávala na internete, a Jakub, bez toho, aby si ponuky čo i len prečítal, rozposielal svoje životopisy. Možnosti, že sa mu odniekiaľ ozvú, dával nanajvýš jednopercentnú šancu. No človek mieni a referent ľudských zdrojov v Tatra banke mení.

Jedno slnečné popoludnie neskorého septembrového leta mu v mailovej schránke pristála správa z jednej z najväčších bánk v krajine.

Keď Jakub zistil, že ho pozvali na pohovor do Bratislavy, takmer zamrel od nešťastia. Na opačný koniec republiky! Vysvetľoval mame, že jeho miesto je pri nej, no ona o tom nechcela počuť ani slovo. Pôjdeš a hotovo! trvala na svojom. Dnes Bratislava, o rok Viedeň, Londýn – kto vie. Skrúšený Jakub nadobudol pocit, že sa ho chce zbaviť vlastná matka.

Pohovor v centrále Tatra banky sa mal konať ráno o ôsmej. Aby sa Jakub vyhol nočnému cestovaniu, vyrazil o deň skôr. Bol to, pochopiteľne, mamin nápad. Nemôžeme predsa dopustiť, aby si na pohovor prišiel unavený. Musíš podať svoj najlepší výkon, vysvetľovala rázne.

Jakub si cez internet rezervoval ubytovanie v hlavnom meste, zistil, pomocou ktorého trolejbusu sa k nemu dostane, kde má prestúpiť a kde ísť kúsok pešo. Všetko si podrobne zapísal vrátane názvov ulíc a zastávok. Istota je istota, pomyslel si, keď sedel v plnom kupé a po niekoľký raz kontroloval informácie v notese.

Keď ho napokon spokojne schoval do ruksaku, zadíval sa na krajinu vonku. V rannej hmle sa mihali stĺpy elektrického vedenia, ktoré spolu s pravidelným rytmom vlaku pôsobili vskutku upokojujúco. Netrvalo dlho a Jakub sa čelom opieral o studené sklo a spokojne odfukoval.

Niekto sa ťa dotýka. Spi ďalej, to je iba vlak. Hrkoce. Nie. Niekto hrkoce s tebou! Jakub otvoril oči a pozrel do tváre asi šesťdesiatročnej sprievodkyne. Mala šedivé vlasy a výraz človeka, ktorému prischol otravný problém. Pozoroval, ako sa vystrela a vydýchla úľavou.

„Už som si myslela, že ste zaspali naveky. Trasiem tu s vami niekoľko minút,“ zašomrala.

„Deje sa niečo?“ opýtal sa Jakub a lenivo sa pretiahol.

„Musíte vystupovať, vlak zastavil.“

„Už sme v Bratislave? To nie je možné. Koľko je hodín?“

„Nie sme v Bratislave,“ priznala skrúšene sprievodkyňa, no vzápätí o niečo veselšie dodala. „Ale takmer.“

„Nerozumiem,“ odvetil Jakub a zahľadel sa cez okno prázdneho kupé. Na nástupišti sa tlačil dav ľudí.

„Sme v Pezinku. Len niekoľko kilometrov od Bratislavy,“ pustila sa do vysvetľovania stará pani. „Vlak musel núdzovo zastaviť. Medzi Svätým Jurom a Račou sa vykoľajila súprava. Je mi ľúto, ale budete musieť vystúpiť.“ Zdalo sa, že pani ho úprimne ľutuje.

„To nemyslíte vážne,“ oboril sa na sprievodkyňu Jakub.

Ľútosť v tvári sa okamžite rozplynula a vystriedal ju prísny, neosobný výraz, akého je schopný len skúsený, rokmi ostrieľaný pracovník štátnej správy. Žena sa vystrela a chladným hlasom zahlásila: „So všetkými problémami a sťažnosťami sa, prosím, obráťte na oddelenie reklamácií Železníc Slovenskej republiky.“

Už chýba iba salutovanie, pomyslel si Jakub. Ešte chvíľu pozoroval zmätok zúriaci na peróne, no napokon si vzal plecniak, bez slova obišiel sprievodkyňu a pobral sa v ústrety slnečnému popoludniu.

Hala vlakovej stanice bola na prasknutie. Ľudia nespokojne pobehovali sem a tam v snahe zistiť, čo sa vlastne stalo. Niektorí od zlosti vykrikovali, iní len odovzdane sedeli na ošumelých lavičkách. Do kakofónie hnevu a bezradnosti sa vpletal chrčiaci rozhlas, ktorý oznamoval stále dlhšiu dobu meškania. Obrovské hodiny visiace z plafóna ukazovali pár minút po štvrtej.

Jakubovi napadlo, že mu vlastne situácia hrá do karát. Môže on zato, že mešká vlak? Už sa videl, ako cestuje späť s dobre formulovanou výhovorkou, no potom si spomenul na matku. Keď sa ráno lúčili, mala na tvári veľmi znepokojujúci výraz, ktorý akoby hovoril: Buď ten pohovor zvládneš a prijmú ťa, alebo... druhá možnosť vlastne ani neexistovala. Smutne zvesil plecia a pobral sa k východu. Vonku sa ocitol pred radom úhľadných autobusových zastávok. Takmer všetky boli opustené, len pri poslednej sa tlačil húf ľudí. Jakub akosi tušil, že práve odtiaľ bude vyrážať autobus do Bratislavy. Nemýlil sa. Vidina pohodlného cestovania sa rozplynula, no utešoval sa pomyslením na to, že sa dostane do hlavného mesta ešte dnes. Kdesi vo svojom vnútri bol na seba hrdý. Vžíval sa do úlohy osamelého pútnika, ktorý v neznámom kraji statočne bojuje s nepriazňou osudu.

Autobus dorazil o niekoľko minút neskôr. Aj bez pasažierov čakajúcich vonku vyzeral preplnený. Veľké kolesá zastavili len pár centimetrov od obrubníka a predné dvere sa so syčaním otvorili.

Tučný šofér nezúčastnene pozoroval, ako sa ľudia dobýjajú dnu, ako mu po spolucestujúcich posielajú peniaze na lístok, lebo sa k nemu už jednoducho nevedia dostať, a ako vonku ostáva jeden jediný človek.

„Prepáč, kamarát, ale viac sa vás už nezmestí,“ zamrmlal a zavrel dvere rovno pred protestujúcim Jakubom.

„No tak. Nemôžete ma tu len tak nechať. Otvorte!“ kričal Jakub a dlaňou udieral do dverí. Tučniak za volantom mu však nevenoval žiadnu pozornosť. Lenivo zaradil rýchlosť a autobus sa pomaly pohol vpred. Jakub nadobudol pocit, že v bitke s nepriaznivým osudom začína jasne prehrávať. Už sa necítil hrdinsky. Naopak, opustená zástavka v ňom vyvolávala beznádej. Je naozaj také ťažké dostať sa do Bratislavy? Na okamih mu napadlo, že sa mu to nepodarí. Tá myšlienka však bola taká absurdná a nepredstaviteľná, že okamžite skoncoval so sebaľútosťou a opäť začal konať.

Rozpis medzimestských liniek bol počmáraný akýmsi krivolakým, nevydareným grafitom, a tak Jakub vytiahol z vrecka iPhone. Pánboh zaplať za internet, pomyslel si a vyťukal ochranný kód. Telefón mu však namiesto užitočných informácií oznámil, že má vybitú batériu a bez rozlúčenia sa vypol.

„To snáď nie je pravda!“ zvolal nahnevane. Začínal mať toho plné zuby.

Nešťastne sa rozhliadol okolo seba. Kúsok vpravo, vedľa stánku s novinami, zastavil na malom parkovisku taxík. Toto bude asi dosť drahé, pomyslel si a okamžite začal v hlave prerátavať peniaze. Napokon sa rozhodol, že si to môže dovoliť a vykročil smerom k taxíku. Po stroskotaní vlaku a autobusu mu malé červené auto so svietiacim nápisom na streche pripadalo ako jeho posledná šanca.

Taxikárovi zažiarili oči.

„Do Bratislavy? Ale samozrejme!“ zvolal nadšene a pomohol zákazníkovi nasadnúť. Jakub sa rozvalil na zadnom sedadle a zhlboka si vydýchol. Dúfal, že už má všetky nepríjemnosti za sebou.

Keď do nich na nasledujúcej križovatke vpálil autobus, určený na posilnenie linky do hlavného mesta, ani sa veľmi nečudoval. Smutne vystúpil z pokrčeného auta a pozoroval, ako sa taxikár s nadávkami dohaduje so šoférom autobusu.

„Si v poriadku?“ opýtal sa ktosi. Jakub sa otočil a uvidel vysokého muža. Mal zachmúrenú tvár ozdobenú strniskom, z ktorej sa dal len veľmi ťažko odhadnúť vek. Chlapík mohol mať štyridsať rovnako ako dvadsať. Stál na chodníku vedľa mestskej knižnice a pozoroval ho so zažmúrenými očami. Jakubovi pripomínal hrdinu z westernov, ktoré čítal ako malý chlapec. Dokonca aj rifle a kožená bunda, ktoré mal neznámy oblečené, pripomínali divoký západ. Na niekom inom by oblečenie vyzeralo staromódne, no cudzincovi dokonale pasovalo. Spolu s kovbojskými topánkami zvýrazňovalo silu a rozhodnosť, ktoré z neho vyžarovali.

„Vlastne ani neviem,“ odvetil Jakub po chvíli zaváhania. „Potrebujem sa dostať do Bratislavy, no zdá sa, že je to komplikovanejšie, ako som si predstavoval. Neviete náhodou, kedy tam ide ďalší autobus?“

„O dve hodiny,“ odvetil okamžite neznámy, akoby mal v hlave rozpis celej dopravnej spoločnosti. „Dosť času na jeden pohárik. Čo ty nato?“ povedal a v očiach mu veselo zaiskrilo.

Jakub sa nezvykol púšťať do debát s cudzími ľuďmi (tento zvyk v ňom vypestovala ešte babička) a už vôbec nie sadať si s nimi na pohárik. Jeho vnútro mu rázne prikazovalo, aby odmietol. Si sám v cudzom meste, musíš byť veľmi opatrný, upozorňoval Jakuba vnútorný hlas. Zvláštna aura vysokého muža ho však lákala porušiť zabehané pravidlá zdedené po babičke. Bol si istý, že muža vidí prvýkrát v živote, no zároveň sa nevedel zbaviť dojmu, že ho odniekiaľ pozná. Akoby sa stretol s priateľom z dávnych zabudnutých čias, z čoho pramenil zvláštny pocit spriaznenosti.

„Myslím, že pohárik niečoho ostrejšieho, je presne to, čo teraz potrebujem,“ povedal napokon Jakub a uvidel ako sa mužova tvár roztiahla do širokého úsmevu.

„Výborne. Mimochodom, volám sa Richard,“ zvolal nadšene muž a vystrel pred seba dlhú ruku.

„Jakub,“ odvetil Jakub a potriasol podávanou dlaňou.

O pár minút sedeli v Špajzi. Zvonku vyzeral podnik ako obyčajný dom v radovej zástavbe a nič nenasvedčovalo tomu, že za drevenými dverami a zaprášeným oknom prebieha veľká zábava. No len čo Richard otvoril dvere, na ulicu sa vyvalila hudba a hlasná vrava veselých návštevníkov. Jakuba prekvapilo, že bol podnik takmer plný. Pomedzi ľudí roztrúsených pri stoloch (každý z nich mal úplne iný tvar a veľkosť), sa vznášala vôňa vína a čerstvo opracovaného dreva. Pretlačili sa do zadnej miestnosti a zasadli k poslednému voľnému stolu.

„Čo si dáš?“ opýtal sa Richard, keď prikvitla čašníčka.

Jakub práve pozeral na prázdne fľaše od Diplomática vystavené na polici oproti nemu.

„Rum,“ odvetil.

Richard sa zamračil. Čože? To nemôže myslieť vážne! Na chvíľu zapochyboval, či človek sediaci oproti nemu je skutočne ten, koho hľadá. Ako môže dať prednosť rumu pred vínom? Zakrútil očami a objednal fľašu červeného.

„Rum si daj, keď budeš na Kube. Teraz si v Pezinku, tu sa pije víno.“

„A čo tamtie fľaše?“ opýtal sa Jakub a ukázal na Diplomático.

Richard mávol rukou. „Rekvizity. Lavička porazených,“ povedal a dodal: „Ale ak na tom vážne trváš, objednám rum.“

„To je v poriadku. Ochutnám víno.“

O chvíľu čašníčka položila na stôl dva veľké baňaté poháre a spôsobne naliala.

„Na zdravie!“ Richard pozdvihol pohár a takmer celý ho vyprázdnil. Do líc mu vstúpila červeň.

„Nemá sa víno najprv ovoňať?“ opýtal sa Jakub prekvapený spoločníkovou rýchlosťou pitia.

„Máš pravdu. Pijem ako buran. Prepáč.“

Richard si znova nalial, krátko privoňal a pohár opäť vyprázdnil naraz. „Nemôžem si pomôcť. To víno je skrátka úžasné. Ochutnaj.“

„Tak teda na zdravie,“ povedal Jakub a odchlipol si. Víno bolo svieže, plné ovocnej, lahodnej chuti. Z domu bol zvyknutý na tvrdší alkohol, no musel uznať, že aj tento mok má svoje čaro. Bohatá chuť ho príjemne prekvapila.

Druhým dúškom vyprázdnil pohár a nenápadne skontroloval čas na nástenných hodinách.

Richard si to všimol. „Už som ti povedal, že to stihneš. Aj keby som ťa tam mal odniesť na chrbte,“ bručal ukrivdene. „Pohovor bude, ver mi. Teraz sa trochu uvoľni. Ak by išlo všetko podľa tvojho plánu, teraz by si sedel v prázdnej hotelovej izbe a rozmýšľal, či si môžeš dovoliť malú fľaštičku z izbového baru. Namiesto toho si tu a obsluhujú ťa krásne dievčatá,“ ukázal na čašníčku, ktorá sa mihla pri stole a pobavene sa usmiala.

Jakub sa podivil, s akou presnosťou ho nový známy odhadol. Predstavil si, ako sedí v neútulnom hoteli a civie na malé fľaštičky. Musel uznať, že nebol ďaleko od pravdy.

Richard si letmo preštudoval etiketu a znova nalial.

„Ďakujem, ja už nebudem,“ zdvorilo omietol Jakub a zakryl pohár rukou.

„Čože? Veď sme ani nezačali. Alebo ti nechutí? Len povedz, objednám niečo iné,“ spustil Richard.

„Víno je v poriadku,“ ubezpečoval ho Jakub. „Ale zajtra ráno mám ten pohovor, nerád by som prišiel unavený. Chápeš, ako to myslím?“

„Jeden pohár navyše ti nemôže ublížiť.“

Jakub váhal. Víno bolo skutočne chutné, cítil, ako sa v ňom rozlieva a upokojuje ho. Za poslednú hodinu to bola prvá dobrá vec, ktorá ho stretla.

„Tak teda dobre,“ vzdal sa nakoniec. „Ale už len tento jeden.“

„Sľubujem,“ usmial sa Richard a nalial.

2.

Ráno sa zobudil naobed. Cítil sa, akoby ho v noci zaživa pochovali a teraz vytiahli späť na povrch. Bolesť nie je to správne slovo, ktoré by vystihovalo stav, ktorý cítil. Utrpenie? Možno. Trýzeň? Dajme tomu. Morda, očistec, tortúra, to všetko pekne zhrnúť na kopu, uhniesť v jeden dusivý, ťažký, olovený celok a položiť ho na Jakubovo utrápené telo. Takto si možno predstaviť, čo zhruba cítil, keď na druhý deň otvoril opuchnuté oči.

Dokonca aj vôňa bielej nadýchanej periny, ktorá ho prikrývala, mu zdvíhala žalúdok. Pokúsil sa posadiť, no prudká bolesť, ktorá mu vystrelila v hlave, ho priklincovala späť k posteli. Mal pocit, akoby mu v lebke prebiehali hviezdne vojny. Pretočil sa na bok a zapozeral sa na krásne štíhle nohy, stojace pri kuchynskej linke. Komu asi tak patria? – pomyslel si zasnene. A kde som? – menej zasnene. Ako som sa sem dostal? – nervózne. Čo som tu robil? – prestrašene. Množstvo otázok, za ktorými visela obrovská čierna diera.

Nohy sa otočili a Jakub uvidel mladé dievča oblečené v dlhom pánskom tričku. Mala krátke strapaté vlasy a nezbedný, trocha súcitný úsmev.

„Ahoj,“ pozdravila.

Otvoril ústa, aby niečo povedal, no závan, ktorý sa z nich vydral, ho donútil, aby ich rýchlo zavrel. Namiesto toho sa rozhodol spomenúť si na... čokoľvek. Márne.

Opatrne nakukol pod perinu. Okrem trenírok na sebe nemal nič.

„Ty si nič nepamätáš, však?“ opýtala sa dievčina a podala mu pohár so žltou tekutinou.

„Pi. Uľaví sa ti.“

Jakub sa napil. Horká pichľavá chuť mu pristála v žalúdku a takmer mu vytlačila oči z jamôk.

„Ty si čašníčka z Komory, správne?“ prehovoril konečne Jakub.

„Zo Špajze. A volám sa Izabela.“

„Jakub,“ odvetil a podal dievčaťu ruku.

„Teda včera si bol o niečo družnejší.“

Jakub splašene zdvihol zrak. „My sme...?“

Izabela sa zasmiala. „No, vieš čo?“ povedala naoko urazene. „Nepoviem.“

Jakub sa snažil rozpomenúť sa na včerajší večer, ale nebolo mu to nič platné. Jeho myseľ bola prázdna ako fľaša od koňaku o piatej ráno.

„Myslím, že si zrelý na šálku kávy,“ povedala Izabela. „Mám špeciálnu odrodu priamo z Kolumbie. Keď mi ju predávali, tvrdili, že je to kofeínový zabijak. To ťa určite postaví na nohy.“

Jakub sa veľmi opatrne posadil. Pozoroval, ako to príjemné, ukecané dievča zapína kávovar. Odhadoval, že mohla byť zhruba v jeho veku. Mala peknú okrúhlu tvár, v strede ktorej dominovali veľké, trocha drzé oči. Bola presne ten typ, ktorý by nazval „dievča od vedľa“.

„Ako som sa sem dostal?“ opýtal sa, keď mu podala horúcu kávu.

„Teda to je poriadne okno,“ zachichotala sa. „Fakt si nič nepamätáš?“

Jakub pokrútil hlavou.

„S kamarátom ste stiahli štvrtú fľašu vína a potom ťa posadla nebezpečná túžba ochutnať miestnu grappu. Keď sa tak stalo, odspieval si tri východniarske ľudovky a predviedol, ako sa správne tancuje odzemok. Rozkošné. Sólo si zakončil triumfálnym pádom na stôl.“

Jakubovi pred očami prebleskli krátke útržky včerajšieho večera. Neboli to pekné obrázky. Do líc mu vstupovala červeň. V kontraste s bielymi perinami vyzeral ako pokus o moderné umenie.

„To nie,“ vzdychol.

„Potom tvoj kamarát zmizol. Zaplatil pri bare a jednoducho sa vyparil. Nemohla som ťa nechať na ulici, a tak som zavolala taxík a nech sa páči, dobré ráno.“

Jakub si odpil z kávy. Bola čierna a hustá, akoby vytekala zo stredu zeme.

„Dúfam, že som ti nenarobil problémy. Veľmi sa ospravedlňujem, niečo takéto sa mi v živote nestalo.“ Uvedomil si, ako hlúpo to znie, no nič iné mu v tej chvíli nenapadlo.

„To je v poriadku,“ odvetila s úsmevom. „No neviem, či nemáš problém ty. Celú cestu sem si bľabotal o nejakom životne dôležitom pohovore. Vraj ťa tam má odniesť tvoj kamarát na chrbte.“

Do Jakuba akoby udrel blesk. Pohovor! Adrenalín ho vystrelil z postele.

„Nevieš, kde mám nohavice?“ opýtal sa náhlivo.

Izabela ukázala do predsiene, kde sa na dlážke povaľovali modré rifle a ostatné kusy jeho oblečenia. Spali sme spolu, napadlo mu. A vzápätí: Prečo si z toho nič nepamätám!

Spolu s mobilom vytiahol z vrecka aj malý pokrčený papier, na ktorom stálo: NÁJDEŠ MA V ŽURNÁLI. RICHARD. Spomienky sa začali hrnúť. Neskôr, prikázal si a vyhrabal z plecniaka nabíjačku.

„Kde nájdem zástrčku?“

Izabela ukázala na stenu za gaučom. Pobavene pozorovala, ako Jakub, oblečený len v pásikavých trenkách, splašene pobehuje po miestnosti s nabíjačkou v jednej a telefónom v druhej ruke. Musela priznať, že sa už dlho tak dobre nezabávala. Chalan bol smiešny a rozkošný zároveň.

Kým sa iPhone preberal k životu, Jakub sa zúfalo snažil vymyslieť stratégiu, akou bude viesť rozhovor. Zbytočne. Po niekoľkých zazvoneniach sa na neho vyrútil zúrivý hlas, ktorý ho takmer nepustil k slovu. Jakub mal chvíľami pocit, že ho telefón pohryzie. Uvedomil si, že odťahuje hlavu do bezpečnej vzdialenosti. Keď sa na druhej strane linky konečne ozval oznamovací tón, úľavou si vydýchol.

„Myslím, že teraz by sa ti hodila sprcha,“ skonštatovala Izabela, ktorá z kresla sledovala celý telefonát.

„To rozhodne,“ odvetil Jakub a pobral sa do kúpeľne.

Žurnál sa nachádzal neďaleko Izabelinho bytu. Vlastne to bolo cez ulicu. Na opačnej strane cesty, za pásom zelených buxusov a širokým chodníkom, sa na žltej budove vynímal ozdobný oblúkový nápis CAFFE JOURNAL. Pod ním sa skveli drevené dvere a za nimi, celkom vzadu, sedel Richard. Popíjal voňavé espresso, ktoré si ochutil kvapkou kvalitnej brandy, a tváril sa, že číta noviny. V skutočnosti mu myseľ zamestnávalo niečo celkom iné. Dookola si prehrával včerajší večer a dumal nad tým, či sa mesto nezmýlilo. Bola to fatálna myšlienka. Niečo také sa jednoducho nepripúšťalo. Mesto sa nikdy nemýlilo. Ale aj tak. Ten chlapec, hm, vyzeral taký nemastný, neslaný, k ničomu neprivedený. Nechcelo sa mu veriť, že práve on je ten, ktorého tu potrebujú. A za ďalšie: načo ho tu potrebujeme? Mesto kvitne, všetko je v najlepšom poriadku, nikde ani len náznak nepokoja. Jediné, čo chlapcovi prihrávalo aké-také plusové body, bol fakt, že mu niekoho veľmi silne pripomínal. Ale nevedel koho. Takže nie, žiadne plusové body, iba čo ho to ešte viac iritovalo. Nerozumel tomu. Richard neznášal, keď niečomu nerozumel.

Kývol na čašníkov, ktorí polemizovali o tom, kto by mal vymeniť popolník na trojke, keď sa rozleteli vchodové dvere a takmer odtrhli zvonček nad nimi. Akýsi muž vpochodoval dnu a namieril si to rovno k Richardovi.

„Tu si, ty naničhodník!“ zvolal ostro Jakub, keď uvidel Richarda.

„Naničhodník? Preboha, moja babka nadáva lepšie,“ odvetil namiesto pozdravu Richard a pokojne si odpil z kávy.

„Zmeškal som pohovor! Nedokážeš si predstaviť, aké to bolo pre mňa dôležité. Stratil som jedinečnú šancu, a to všetko iba kvôli tebe.“

Richard zložil noviny a položil ich na stôl. „Upokoj sa a sadni si.“

Jakub neurobil ani jedno, ani druhé. Nahnevane zazeral na Richarda a rozmýšľal, aké by bolo skvelé, keby mal dosť odvahy jednu mu tresnúť.

„A to nehovorím o tom, že si ma nechal samého v úplne cudzom podniku. Myslel som, že si o niečo serióznejší.“

„Keď som odchádzal, prišiel si ma odprevadiť ku dverám a ďakoval si mi zato, že som ti našiel nový domov. Pokúšal som sa ťa presvedčiť, aby si išiel so mnou, no namiesto toho si sa pustil do spievania ľudoviek. Prepáč, ale aj ja mám svoju trpezlivosť. Ale, ako vidím, si celý a zdravý. Nechápem, prečo tak vyvádzaš.“

„Mohol som robiť v banke.“

„Čo také? Údržbára?“

„Retail managera.“

„Čo?“

Jakub sa zatváril zmätene. Uvedomil si, že sám vlastne netuší, o čo ide. Zbežne si prečítal popis práce v inzeráte, no polovici výrazov nerozumel. Rozhodne to však nemienil vešať na nos podrazákovi, ktorý ho tak nepekne podviedol. Mal robiť v banke a hotovo! Iba kvôli nemu je po krk v problémoch. Znenazdajky sa mu pred očami zjavila mamina tvár. Čakám na tvoj telefonát... ozvala sa mu v hlave. Preglgol.

„Viem celkom presne, čo by si robil. No zdá sa mi, že ty to ešte nechápeš,“ povedal Richard.

Jakub sa urazene odtiahol.

„Netvár sa tak. Poznám takéto super fleky. Prídeš do sterilnej kancelárie s ušliapaným kobercom, oproti široký stôl a za ním dvaja chlapíci nad vecou. Hodina nepríjemných otázok. Ak odpovieš podľa ich chute, začnú ti pred očami maľovať krásny život úspešného bankára. Peniaze, autá, domy, čo len chceš. Budeš ako my. Žmurknutie a osemnásťkarátový úsmev. Ako dlho to potrvá? Záleží len a len na tebe. Keď ti začnú tiecť po kravate sliny, medzi rečou spomenú, že treba začať úplne dole. Nebuď sklamaný, aj my sme tak začínali. A pozri, kde sme teraz. Hlavu hore, všetko závisí iba od teba. Úsmev, žmurknutie, podanie ruky. Čaká ťa krásna kariéra retailového managera, v preklade, pracovníka za priehradkou. Tí istí chlapíci nad vecou budú do teba o mesiac hučať, že si nepredal dostatok hypoték a poctivo neponúkal nové debetné karty. A to všetko len za čarovných – dajme tomu – 750 eur. V hrubom, samozrejme.“

Jakub sa nezmohol na slovo. Chcel oponovať, ale nevedel ako, a tak sa znova vrátil ku starej krivde.

„To ale nič nemení na tom, že kvôli tebe som tú šancu ani len nedostal.“

K stolu sa došuchtal čašník a opýtal sa Jakuba, či si niečo objedná.

„Nie,“ odvetil Jakub.

„Áno,“ zvolal Richard takmer súčasne. „Kávu a šunkový toast.“

„Nie som hladný.“

„To nevadí. Potrebuješ niečo jesť. Dnes máš ešte dôležitý program.“

„Že o tom nič neviem,“ odvrkol Jakub pichľavo.

„Dobre počúvaj. Uznávam, že tak trochu mám prsty v tom, že teraz sedíš v tejto nádhernej kaviarni a nie v sklenenej kancelárii a nepokúšaš sa získať džob svojho života. Fajn, fajn – moja vina. Hlavne ma za to neukrižuj, dobre? Ale aby si si nemyslel, že som podvodnícky klamár,“ Richard sa teatrálne chytil za hruď, „ponúkam ti riešenie.“

„Tu neexistuje riešenie. Pohovor je passé.“

„Pohovor bude,“ oznámil Richard.

„Čože?“

„Sľúbil som ti to predsa, nie?“

Jakub pokýval hlavou. Bol to taký váhavý, nerozhodný pohyb. Akoby vravel: sľúbil, sľúbil, ale ktovie, čo tvoje sľuby znamenajú.

„Dnes o 16:00 v salóne vín. Buď presný. Ponúkam ti skutočný džob. Prácu, na ktorú nikdy nezabudneš. Iní by si bez mihnutia oka nechali odťať pravú ruku, aby to miesto dostali. A možno aj ľavú, ale takých idiotov by sme nevzali.“

Jakub nedôverčivo hľadel na Richarda. Pokúšal sa zistiť, či si z neho nerobí žarty. Možno je to všetko len nejaký nový druh skrytej kamery. Reality show, v ktorej hlavný hrdina netuší, že je hlavný hrdina. Richard však ostával vážny. V tej chvíli bol ako reklama na serióznosť.

„Popremýšľaj o tom. Aj keď podľa mňa nie je veľmi o čom. Je to tutovka. A hlavne, buď presný.“ Potľapkal Jakuba po pleci a pobral sa na odchod.

„Aká je to práca?“ zakričal na neho Jakub, keď stál medzi dverami.

„Je to ako splnený sen,“ odvetil Richard a zmizol.

Jakub bol zmätený. Celý jeho dokonale vypracovaný plán bol v troskách. O tomto čase sa už mal baliť na spiatočnú cestu domov s pracovnou zmluvou vo vrecku. Namiesto toho sedím v neznámom bare, v cudzom meste a bavím sa s čudnými ľuďmi, pomyslel si.

Keď si to takto zosumarizoval, musel uznať, že je to predsa len zaujímavé. Akoby vystrčil ramená s priúzkeho saka a konečne nastavil tvár omamnému závanu dobrodružnej slobody. Nemal predstavu, o akú prácu ide, no práve to bol dôvod, prečo ho ponuka tak priťahovala. Odrazu si uvedomil, že je rozhodnutý. Mal čas, nejaké peniaze tiež, tak prečo nie? A hlavne, odkedy odišiel z Izabelinho bytu, nedokázal prestať myslieť na jej veselú tvár a pekne tvarované nohy. Spomienky na chvíle strávené v jej spoločnosti ho infikovali zvláštne príjemným pocitom.

Je to ako splnený sen, zopakoval v duchu Richardove slová. Odrazu mu v hlave vytryskla dávno zabudnutá spomienka z detstva. Videl sedemročného chlapca, ako sklamane sedí v posteli a zisťuje, že všetka tá nádhera bola iba sen. Mágia čarodejov, bitky bojovníkov a fantastický svet plný divokých tvorov existoval iba krátky okamih v jeho oddychujúcej mysli. Keby to tak bola skutočnosť, povzdychol si chlapec a pokúsil sa vrátiť do dávno strateného sna.

„Keby to tak bola skutočnosť,“ zašepkal Jakub zasnene.

3.

Michel, primár psychiatrického oddelenia, mal od rána dobrú náladu. Na porade s riaditeľom liečebne sa mu až prekvapivo ľahko podarilo získať ďalšie prostriedky pre jeho oddelenie. Rozmýšľal, či direktor už nie je príliš starý. Pred pár rokmi by bojoval o každý cent ako zúrivý tiger. Na malú sekundu sa mu v hlave mihla predstava, ako slávnostne preberá kľúč od kancelárie riaditeľa. Lišiacky sa usmial.

Kráčal dlhou presklenou chodbou, ktorá spájala riaditeľstvo s psychiatrickým oddelením. Cez široké sklo pozoroval skupinku pacientov zabalených do modrých nemocničných plášťov. Postávali pri nefunkčnej fontáne a fajčili. To bude prvé, s čím skoncujem, pomyslel si namosúrene a pobral sa ďalej. Bol len niekoľko krokov od ordinácie, keď na oddelení zaznel výkrik. V prvom momente mu nevenoval pozornosť. Vreskot, ziapanie, škrek, rev, to všetko bolo súčasťou jeho práce. Občas mával pocit, že nepracuje v nemocnici, ale v zoologickej záhrade. Stretol sa s pacientmi, ktorí dokázali vykrikovať celé hodiny. Ošetrovatelia si s tým isto poradia, pomyslel si a podvedome čakal na dupot ich rýchlych topánok. Keď sa rev ozval druhý raz, uvedomil si, že tu niečo nehrá. Zavíjanie neprichádzalo z oddelenia, ale akoby sa dralo na povrch z hlbokého podzemia. Michel zastal a pozorne naťahoval uši. Mysľou mu prebehla desivá myšlienka.

„To nie je možné,“ zašepkal neveriacky a cítil, ako mu celé vnútro zdrapila studená ruka strachu. Vydesene pozoroval, ako sa mu začínajú triasť končeky prstov. Nohy, pripomínajúce kusy želatíny, ho neistým krokom viedli k nenápadným dverám na konci vstupnej haly. Schovávali sa za rozvetveným fikusom a okrem primára a jedného mladého ošetrovateľa od nich nemal nikto kľúče. Nikoho nezaujímali. Ošetrovatelia si mysleli, že sa za nimi nachádza sklad upratovacích potrieb, a upratovačky zase, že miestnosť patrí ošetrovateľom. Zvyšní pracovníci vôbec netušili, že dvere existujú. A to bolo dobre.

Michel zastavil len pár centimetrov od nich a civel na úzku štrbinu medzi koncom dverí a zárubňou. Uvedomil si, že kľúče, ktoré celú dobu kŕčovito stískal v dlani, nebude potrebovať. Cítil, ako ho obchádzajú mrákoty. Odolával pokušeniu odpadnúť a na malú chvíľu všetko opustiť. Možno keby som sa prebral, zistil by som, že to nie je naozaj. Že to bol iba sen. Prelud prepracovanej, unavenej mysle. Po pár sekundách zamietavo zavrtel hlavou, zhlboka sa nadýchol a nohou opatrne drgol do odchýlených dverí. Namiesto regálov naplnených saponátmi a toaletným papierom na neho civela čierna temnota, v ktorej sa strácalo kamenné schodisko. Primár sťažka preglgol.

Rozmýšľal, kedy sa naposledy vybral týmto smerom. Neznášal hnilobný závan podzemia a povinnosť, ktorá sa s ním spájala. Vždy keď sa dalo, preložil ju na plecia niekoho iného. Nakoniec, o čo ide? Vymeniť pár kameňov, to predsa dokáže každý. Teraz pochopil, ako fatálne sa mýlil a koľko problémov spôsobí ak... radšej nemyslieť.

Kráčal po vlhkých schodoch a triasol sa. Do tváre mu narazil prúd vzduchu a dvere za jeho chrbtom sa sťažka zabuchli. V tme, ktorá ho obostrela, nahmatal stenu a pokračoval k červenému svetlu žiariacemu na konci vlhkých chladných schodov.

Mreže boli otvorené. Masívny kovový zámok s reťazou ležal na zemi.

„Ako inak,“ vzdychol primár a spustil pripravený kľúč späť do vrecka.

Ošetrovateľa našiel o niekoľko sekúnd. Ležal na ušliapanej zemi, otočený tvárou k stropu. Jeho hrudník sa nepatrne hýbal. Ak by mu Michel zmeral pulz, zistil by ideálne hodnoty. Telo zo zotrvačnosti vykonávalo všetky nevyhnutné pochody, no duša bola už dávno preč.

Primár sa nešťastníkovi nepokúšal nijako pomôcť. Nemalo to význam. Neskôr ho nechá preniesť niekam, kde telo pokojne zostarne. Pri pohľade do mladej tváre sa mu urobilo nevoľno. Pomalým krokom prešiel po miestnosti. Nikde žiadne kamene, uvedomil si a odrazu akoby ostarol o sto rokov.

Pezinské námestie sa kúpalo v hrejivých lúčoch popoludňajšieho slnka a z neďalekej kaviarne sa do vzduchu vpletala vôňa čerstvej kávy a sladkých zákuskov. Jakub sedel na lavičke v tieni košatej vŕby a pozoroval slečny, ktoré spokojne klebetili na terase kaviarne. Pred chvíľou dotelefonoval s mamou. Rozhodol sa ju nezaťažovať rečami o tom, aké bolo namáhavé doraziť na pohovor, ani o tom, že sa mu to vôbec nepodarilo. Ubezpečil ju, že všetko prebehlo hladko, ale výsledky sa dozvie až o pár dní. A tie sa rozhodol stráviť v Bratislave. Mama ho zasypávala húfom otázok, na ktoré očakávala tie najpodrobnejšie odpovede. Jakub si musel poriadne zapamätať, čo jej odpovedal. Príde čas, kedy sa k téme vrátia a boh ho ochraňuj, ak zistí, že niečo nesedí. Matkina pamäť mala astronomické rozmery, rovnako ako jej hnev. Keď sa mu podarilo rozhovor konečne ukončiť, s úľavou schoval telefón do vrecka. Najbližších dvadsaťštyri hodín mal od mamy pokoj. Spokojne sa rozhliadol okolo seba a pocítil vzácnu vyrovnanosť.

Čert ber Bratislavu, pomyslel si. Toto mesto sa mu páčilo. Odkedy v ňom stroskotal, neopustil ho zvláštny pocit, že sem patrí. Priťahovalo ho. Menilo ho. Každým nádychom mu vlievalo do žíl nové sebavedomie, o akom sa mu v Humennom mohlo iba snívať. Je to ako návrat strateného syna, pomyslel si veselo. Zavrel oči a zhlboka sa nadýchol. Potom sa rozkašlal. Namiesto voňavého letného vzduchu mu do pľúc vletel pach močky a lacného vína. Keď otvoril oči, sedeli pri ňom dvaja bezdomovci.

„Nemáš cigy?“ opýtal sa jeden z nich. Napriek teplému počasiu bol zabalený do niekoľkých vrstiev starého oblečenia. Z hlavy mu viseli dlhé mastné vlasy a v ústach, ktoré pravdepodobne nikdy nevideli zubnú pastu, dožívali posledné dva zuby.

„A oheň?“ doplnil druhý muž, ktorého hlavu tvorila čapica zrastená s hustou dlhou bradou. Absencia čela, líc a pier Jakubovi vyrážala dych. Nič, len oči a nos, pripomínajúci otvárač na konzervy.

Jakub sa pokúsil rýchlo postaviť, keď ho riedkozubý schmatol za ruku a stiahol späť na lavičku. Mal prekvapivú silu.

„Ty asi nebudeš odtiaľto, však?“ opýtal sa a vložil si do úst pokrčenú cigaretu.

„Pustite ma!“ zvolal pridusene Jakub.

„Len žiadnu paniku, človeče, o nič nejde,“ prehodil uvoľnene bradatý. „Chceme sa len troška porozprávať.“

„Nemám cigarety ani oheň. Nefajčím,“ vychrlil zo seba Jakub a znova sa pokúsil dostať na nohy. Tentoraz mu v tom zabránil bradatý.

„Mal by si začať, je to dobré na nervy,“ odvetil riedkozubý a z úst vyfúkol hustý čierny dym. Jakub od prekvapenia vypúlil oči. V živote sa stretal s mnohými fajčiarmi, dokonca sám na vlastnej koži okúsil omamný rituál fajčenia, no nepamätal si, že by niekedy videl, ako fajčiar z úst vypúšťa čierny dym. Biely, nanajvýš sivý, prosím, ale to, čo zo seba vychrlil ošarpaný muž, pripomínalo horiacu pneumatiku. Rukou si pretrel oči a s búšiacim srdcom pozoroval čierny mrak stúpajúci k oblohe.

„Tak ako sa ti páči v našom meste?“ opýtal sa bradatý a poškrabal sa v hustých fúzoch. Na Jakubove kolená dopadlo zopár bielych chrobákov.

„Ježiši!“ skríkol a rýchlo sa oprášil. Muži sa prestali usmievať. Bradatý luskol prstami a biele chrobáky rýchlo vpochodovali späť do brady. Jakub nemal ďaleko od zvracania.

„Toto už nikdy nerob,“ zahrmel bradatý. Znelo to, akoby ktosi rezal plech.

„Čo odo mňa chcete?“

„Dať ti priateľskú radu. Vieš, si celkom sympatický mladý muž. Neboli by sme radi, ak by sa ti muselo niečo stať. Vidím ti na očiach, že naše mesto sa ti páči. Čistý vzduch, zelené stromy, slnečné ulice, víno, priateľskí ľudia... raj na zemi.“

„Ale nič pre teba,“ zavrčal bradatý.

„Bohužiaľ,“ prisvedčil riedkozubý. „Vec sa má tak, že ak nenaskočíš na prvý dopravný prostriedok...“

„Na ktorý ťa odprevadíme...“ skočil mu do reči bradatý.

„Tak ťa budú čakať veľmi horúce chvíle.“

„A bolestivé.“

„Rozhodne ti to nestojí zato. Veď kto by chcel len tak pre nič za nič prísť, čo ja viem, o pravú ruku, že?“

„A potom aj o ľavú.“ Jakub videl, ako sa bradatému bezdomovcovi na tvári usadil labužnícky výraz.

„Mám v pláne len jeden pohovor. Je to iba taký výstrel naprázdno. Nepredpokladám, že by to vyšlo. Potom sa rozhodnem, ako ďalej. Je možné, že sa zbalím a už ma tu viac neuvidíte,“ odvetil Jakub, ktorý nechápal, že sa práve rozhodol oponovať dvojici krvilačných chlapíkov. Za normálnych okolností by so strachom poslúchol a pratal sa kadeľahšie. Zdalo sa však, že sa v ňom prebúdzalo čosi, čo bolo z oveľa tvrdšieho materiálu, ako vôbec tušil.

„Žiadny pohovor.“

„Žiadne výstrely naprázdno.“

„Tu strieľame iba my.“

„A sme čertovsky presní.“

Tvrdiť, že Jakub nemal strach, by bolo prehnané. Strachom bol celý bez seba. Mal pocit, že si od strachu naloží do nohavíc. No jeho nové Ja mu jednoducho nedovolilo sklopiť hlavu. Napriek jasným vyhrážkam (chlapíci vedľa neho rozhodne nežartovali) si s úžasom uvedomil, že je pripravený pustiť sa do súboja s nepríjemným protivníkom.

„Takže, vážení,“ spustil pevným hlasom, o ktorom vôbec netušil, že ho má. „Nikto mi nebude rozkazovať, čo mám a čo nemám robiť. A nikto sa mi nebude vyhrážať.“ Chcel ešte dodať, že ak je treba, i on dokáže byť čertovsky rýchly, keď sa dvojica ufúľancov chvatne zdvihla na odchod. Nechápal, čo sa deje, kým si nevšimol hliadku mestských policajtov. Prechádzali sa pomedzi autá a znudene kontrolovali parkovacie lístky. Neboli to žiadni urastení svalovci, no napriek tomu sa bezdomovci rýchlo pratali.

„Ešte sa uvidíme,“ sykol nahnevane riedkozubý a kríval preč. Bradatá čapica ho nasledovala.

Michel rukou siahol pod košeľu a stisol malé strieborné puzdro.

„Prekvapený?“ Hlas udrel z temnoty naokolo.

Primár poskočil a kožená šnúrka, ktorá držala puzdro na krku, praskla. Mal pocit, akoby sa jeho srdce snažilo preraziť hrudný kôš a splašene utiecť. Vždy si o sebe myslel, že je chladnokrvný. Rád sa spoliehal na svoju chladnú, racionálnu myseľ, ktorú nevyviedla z rovnováhy žiadna vypätá alebo zložitá situácia. Bol predsa strážca. Vyvolený! Teraz, zoči-voči skutočnému problému, ho ovládol pocit hanby. Hanbil sa, že nedokázal dostať pod kontrolu svoj zrýchlený dych. Že sa nedokázal upokojiť a znova súvisle rozmýšľať. Hanbil sa za to, že pripomínal malé usmrkané dieťa.

Ustupoval dozadu, kým na chrbte neucítil chladnú stenu.

„Dlho sme sa nevideli. Kam sa podel tvoj spokojný úsmev?“ zachrčal hlas.

Michel spotenými, roztrasenými rukami otvoril puzdro a zdvihol ho pred seba. Ako som to len mohol dopustiť, premieľalo sa mu v hlave. Každou sekundou strávenou v jeho prítomnosti si viac uvedomoval svoju chybu. Musím ho zastaviť, rozkázal si. Bola to však taká chabá myšlienka, taká bezútešne beznádejná a smiešna, že sa napriek všetkému musel usmiať. Michel vedel, že sa z tejto kobky už nikdy nedostane. Načo si klamať.

„Nemyslíš si, že toho máš akosi málo?“

„Dosť na to, aby som s tebou raz a navždy skoncoval,“ ozval sa po prvý raz primár. Postupoval popri stene a snažil sa identifikovať miesto, odkiaľ prichádzal hlas.

„Optimista za každých okolností.“

Z tmy sa oddelil tieň. Vkročil do stredu miestnosti a zastal priamo pred dezorientovaným doktorom. Michel otvoril ústa. Strach ho definitívne ovládol. Zovrel ho ako železná obruč a prežieral sa mu do každej bunky tela. Jediný pohľad na muža pred sebou ho pripravil o posledné zvyšky odvahy.

Bol rovnaký, ako si ho pamätal. Vysoký, vychudnutý, s ľstivou, falošnou tvárou. Ak by mal had ľudskú podobu, vyzeral by práve takto.

„Ako sa ti to podarilo?“ zahabkal. Už viac nedokázal predstierať pevný, sebavedomý hlas.

„Tak predsa len si prekvapený,“ ozvala sa spokojne postava. „Sklamalo by ma, ak by si nebol. Toľké prípravy a s tebou by to ani nepohlo? To by som si neodpustil.“

Michel, priklincovaný k podlahe, znehybnený nadvládou bezmocnosti a zdesenia, hľadal odpoveď na poslednú otázku svojho života. Ako je to možné? Ako je to možné?

Z rúk mu vypadlo strieborné puzdro a na podlahu sa vykotúľal malý čierny kameň. V červenom prítmí sa zaleskli drobné ihličky, pripomínajúce snehové vločky.

Postava sa odtiahla. Zabodla biele oči do kameňa a nebadane sa striasla.

„Týmto ma chceš zastaviť?“ zvolala a opatrne obišla minerál. Keď ho nechala za sebou, zamierila k zničenému primárovi.

„Och, ako dlho som sa tešil na túto chvíľu...“

Jakub sa pozorne držal inštrukcií, ktoré mu dala pouličná predavačka praclíkov. Ukázalo sa, že stará žena sa v Pezinku narodila a poznala ho ako vlastnú dlaň. Cestu k zámockému parku popísala tak podrobne, že by ho našiel aj poslepiačky. Mali by ste napísať turistického sprievodcu, povedal jej a aby sa odvďačil, kúpil si dohneda opečený, chrumkavý praclík, ktorý teraz neprítomne ohrýzal. Sedel len pár metrov od vstupnej brány do zámku, v ktorom sídlil národný salón vín, a myseľ mu zamestnával párik bezdomovcov.

Čím dlhšie nad celou situáciou premýšľal, tým sa mu zdala nereálnejšia. Možno si na lavičke zdriemol a v sne ho prepadli pozostatky nepríjemnej opice z dopoludnia. Veľmi nepravdepodobné, ale dalo sa tomu pohodlnejšie uveriť. Nakoniec sa rozhodol, že sa nad tým nebude ďalej trápiť.

Pár minút pred šestnástou uvidel pred zámkom Richarda, ako nervózne prešľapuje a pohľadom netrpezlivo snorí po okolí.

„Tu som,“ zamával na neho a vykročil k bráne.

„Som rád, že si prišiel!“ zvolal spokojne Richard a vzal mu ruksak. „Toto nebudeš potrebovať.“

Jakub sa len veľmi nerád rozlúčil so svojimi vecami.

„Poviem ti, vážne neviem, do čoho sa púšťam.“

„Nebudeš ľutovať,“ odvetil Richard a vtisol Jakuba do dverí.

Jakub mu chcel porozprávať o stretnutí s čudesnými bezdomovcami, ale v rýchlosti, akou sa hnali cez zámok, nenašiel tú správnu chvíľu. Napokon to celkom vypustil z hlavy.

Minuli krátku chodbu a vošli do siene, ktorú zdobili nástenné maľby plné poletujúcich anjelikov a hradných dám. Ich rýchle kroky pohltil hrubý, na prvý pohľad vzácny koberec.

„Poďme, poďme, o minútu začíname,“ súril Richard.

„Aspoň mi povedz, o čo ide,“ dožadoval sa Jakub.

„Všetko sa dozvieš. Vravím ti, je to tutovka.“

Presne o štvrtej dobehli k dubovým dverám so zdobenými zlatými kľučkami. Kdesi v zámku začali odbíjať hodiny a Jakub pocítil, ako sa realita okolo neho pohla. Pripomínalo mu to krátky záchvev na televíznej obrazovke. Všetko bolo rovnaké, a predsa iné. Okolie, steny, vzduch. Akoby prekročil neviditeľnú hranicu a všetko, čo do tohto momentu mohlo byť iba fantáziou, dostalo povolenie voľne poletovať v skutočnej realite. Znova sa mu v hlave objavila spomienka na sedemročného sklamaného chlapca.

Dvere sa náhle poodchýlili. Jakub na chvíľu zaváhal, no Richard ho jemne potisol dnu. Po krátkej chodbe narazili na schody smerujúce do podzemia. Na ich konci čnel osvetlený vstup, pri ktorom stála štíhla žena. Na tvári jej žiaril pokojný, široký úsmev. Keď podišli bližšie, krátko sa uklonila a ponúkla ich vínom. Jakub od nej nedokázal odtrhnúť oči. Bola krásna a jemná, akoby utkaná z čistého vzduchu. Podala mu čašu krvavočerveného moku a pozvala ho ďalej do miestnosti. Jakub spýtavo pozrel na Richarda.

„Len smelo, priateľu,“ povzbudil ho Richard a tiež si vzal pohár s vínom.

Jakub sa ešte nestretol s tým, aby mu pred pohovorom ponúkali alkohol. Možno je to v Pezinku úplná samozrejmosť. Ak áno, mesto sa mu pozdávalo znova o čosi viac. Dlho neváhal a pohár vyprázdnil.

Nápoj chutil fantasticky. Mal správnu teplotu, sviežu chuť a tajomnú, ťažko identifikovateľnú vôňu. No to podstatné čaro, ktoré v sebe víno ukrývalo, prepuklo až potom, ako sa rozplynulo v Jakubových útrobách. Bol znova o krok bližšie k tomu, aby dokonale pochopil výraz nápoj pre bohov. Vlastne mal pocit, že porozumel úplne všetkému. Jeho vnímanie bolo ostrejšie. Odrazu chápal veci, o ktorých ani len netušil, že existujú. Myseľ sa otvorila a začala akceptovať obrovské množstvo informácií. Spájala na prvý pohľad nespojiteľné a závratnou rýchlosťou tkala diaľnicu logických vyústení, ktorá smerovala k jedinému možnému cieľu: k pochopeniu. Svet, v ktorom doteraz Jakub žil, predstavoval iba malé zrnko piesku ležiace na nekonečnej púšti zázrakov. Ten rozľahlý priestor za spadnutými hranicami ho ohúril.

Cítil kolobeh vlastnej krvi a údery srdca, ktoré diktoval samotný vesmír.

Položil prázdny pohár na podnos a poobzeral sa okolo seba. Na kamenných múroch miestnosti viseli planúce svietniky. V tancujúcich tieňoch malých plamienkov sa mihali ľudia, ktorí si prišelca nenápadne prezerali. Jakub na sebe cítil ich kradmé pohľady. Ale boli to vôbec ľudia?

Asi nie.

Vedel, že sa stretol so strážcami. Netušil, čo presne sa za týmto pojmom skrýva, no bol presvedčený, že sa to o chvíľu dozvie. Okrem nich sa v miestnosti nachádzali aj vínne mušky. Drobné postavičky s blankytnými, nádherne pomaľovanými krídlami, vysedávali na masívnych drevených sudoch a na rozdiel od postáv v tieni na neho bez ostychu vyvaľovali zvedavé okále. Keď pristúpil bližšie, s hlasným, zvonivým smiechom sa rozpŕchli. Pripomínali mu víly z Petra Pana. Mali nevinné tváričky a zvodné, trochu namyslené úsmevy. Poletovali okolo neho v bezpečnej vzdialenosti a tešili sa ako deti, ktoré práve dostali novú hračku. Keď si Jakubove oči zvykli na nedostatok svetla, zablúdili k mohutnému, majstrovsky vyrezávanému stolu v zadnej časti miestnosti. Sedeli za ním traja strážcovia a trpezlivo čakali, kým sa návšteva posadí na pripravenú stoličku. Vyžarovala z nich moc a sila. Jakub zaostril na plecnatého muža s hladko oholenou tvárou a kučeravými šedivými vlasmi, ktoré mu v tenkých prameňoch padali do čela. Mladosť mal už dávno za sebou no i tak bolo na prvý pohľad jasné, že v celej hierarchii tohto podivného spoločenstva mu patrí najvyššie miesto. Upieral na Jakuba neobyčajne modré oči, ktoré silne kontrastovali s prísnou hranatou tvárou. Po jeho pravici sa vystierala žena. Z každého jej pohybu sršalo pohŕdanie, ktoré sa vôbec neobťažovala schovávať. Práve naopak. Snažila sa dať jasne najavo, že prítomnosť obyčajného človeka v spoločnosti strážcov jej nie je po vôli. Na prvý pohľad bola krásna a veľmi dobre to vedela. Hoci si z jej pohŕdania Jakub nič nerobil, dlho sa pri nej nezdržal a pohľadom preskočil na tretieho strážcu. Bol to Richard. Snažil sa tváriť vážne, no Jakub si v kútikoch jeho úst všimol náznak úsmevu. Premýšľal, kedy sa stihol od neho oddeliť a premiestniť sa k stolu.

Ako prvý prehovoril muž v strede. Mal honosný, autoritatívny hlas, ktorý sám o sebe dokázal primať okolie k poslušnosti. „Práve si ochutnal krv mesta Pezinok. Pravdepodobne sa cítiš zmätene, ale je to len malá daň zato, čo všetko sa dozvieš. Ubezpečujem ťa, že čoskoro sa tvoja myseľ upokojí.“

Možno očakávali, že niečo povie, no Jakub len prikývol. Muž teda pokračoval ďalej.

„Moje meno je Moran. Toto je Yrsa,“ povedal a ukázal na ženu vedľa seba. „Richarda už poznáš. Sme hlavná rada strážcov mesta Pezinok. Spoločne s ostatnými strážcami dohliadame na poriadok v meste a chránime ho pred všetkým zlým.“

Jakub tušil, že teraz sa nerozpráva o drobných zlodejoch ani o povodniach alebo finančnej nestabilite. Moran jeho domnienku potvrdil.

„Sme tiene kráčajúce po hranici. Pozorne sledujeme svety na druhých stranách a obraňujeme krehkú slobodu nášho mesta. Tam vonku, za hranicami ľudského sveta, je mnoho temných síl, ktoré nás neustále ohrozujú.“

Moran pohľadom skontroloval, či Jakub rozumie, o čom hovorí. Vyslúžil si ďalšie prikývnutie.

„Dovolili sme ti nahliadnuť do nášho sveta, lebo to je vôľa mesta Pezinok. Ponúklo ťa vlastnou krvou, a tým si vyžiadalo tvoje služby. Si mestom vyvolený,“ zvolal Moran teatrálne.

Jakubova prebudená myseľ chápala a akceptovala existenciu temných síl a okolitých svetov, ktoré nemali so svetom ľudí spoločnú ani len atómovú štruktúru. Jediný problém mala s faktom, prečo si mesto Pezinok vybralo práve jeho. Obyčajného človeka z opačného konca krajiny.

„Rozumiem. No môžete mi vysvetliť, prečo práve ja? Prečo si mesto Pezinok zvolilo mňa?“ Jeho hlas znel oproti Moranovmu honosnému kázaniu ako bzučanie včely.

Trojica na okamih znervóznela. Bola to len krátka strata koncentrácie, no Jakubovi stačila na to, aby okamžite pochopil, že niečo nie je v poriadku.

Moran sa spýtavo pozrel na svojich prísediacich. Dostali sa k dileme, ktorú už niekoľkokrát rozoberali, no stále na ňu nedokázali nájsť uspokojivú odpoveď. Prečo si mesto vybralo človeka? A ešte k tomu takého nevýrazného poblednutého mladíka. Richard navrhoval, aby jednoducho priznali, že nemajú tušenia, prečo si mesto vybralo práve jeho. Yrsa však nesúhlasila. Nechcela pred bezvýznamným smrteľníkom zbytočne strácať tvár. Sme predsa strážcovia. Nebudeme mu vešať na nos, že niečo nevieme, tvrdila zakaždým.

V krátkej bitke bez slov sa dohadovali, ako ďalej. Napokon sa Moran priklonil k Richardovi a povedal: „Rozhodnutia mesta niekedy svoj význam ukážu až neskôr. Na prvý pohľad sa môžu zdať nepochopiteľné a zvláštne, no čas vždy dokáže, že boli správne. Priznávam, že v tejto chvíli na tvoju otázku nepoznám odpoveď. Tvoja prítomnosť v meste, je pre nás záhadou. Avšak je aj nutnosťou. Vyžiadalo si ťa samo mesto a ty si prijal jeho krv. Od tejto chvíle mu budeš poslušne a verne slúžiť.“ Posledná veta nebola otázka, ale holé konštatovanie s príchuťou rozkazu.

Jakub chcel oponovať. Nikto mu predsa dopredu neoznámil, do čoho ide. Nik mu nepovedal, že keď sa napije, zaviaže sa mestu svojimi službami. Mal pocit, že v tomto prípade nebol celkom pánom svojho osudu. Napokon však ostal ticho. Kdesi v hĺbke svojho ja tušil, že by sa napil aj tak.

„Za sprievodcu ti prideľujem Richarda. Odteraz budeš jeho tieň. Rešpektuj ho a počúvaj jeho rady.“

Jakub sa pozrel do Richardovej tváre. Bola vážna a honosná. Potom pozrel na Yrsu a bol rád, že ho nepridelili ku nej.

„Týmto ťa prepúšťam,“ zvolal Moran a spolu so spoločníkmi sa postavil na odchod.

4.

Vysoký, chorobne štíhly muž, oblečený do primalého bieleho plášťa a prikrátkych nohavíc, vykračoval areálom psychiatrickej liečebne. Mal bledú, takmer priesvitnú pokožku a slnečné lúče mu po rokoch v temnote robili zjavné problémy. Napriek tomu sa usmieval. Vysielal do okolia divoké úškľabky, vyvaľoval oči ako dve pin-pongové loptičky a nadšením div že nekrochkal. Nebyť bieleho plášťa, mnohí by si ho splietli s pacientom.

Voľnosť, ktorú pocítil po viac ako stoštyridsiatich rokoch, mu nedovolila správať sa nepozorovane a v tichosti čo najrýchlejšie opustiť liečebňu, aj keď to by bolo najrozumnejšie. Namiesto toho sa otáčal za mladými sestričkami, ukláňal kolegom a sial okolo seba mrazivú veselosť. Ľudia, ktorí s ním prišli do kontaktu, ho obdarili krátkymi, nervóznymi pohľadmi a so sklonenými hlavami pokračovali za svojimi povinnosťami. Nikto nenašiel odvahu prihovoriť sa mu, nechať sa nakaziť neprirodzene dobrou náladou. Nik mu nepozrel priamo do očí, ktoré v sebe schovávali temnotu záhrobia. Nik mu nepodal ruku alebo ho v dobrom rozmare nepotľapkal po pleci, studenom ako ryba z oceána.

Neprekážalo mu to. Plebs navždy ostane plebsom. Je údelom výnimočných ostať nepochopení, zahalení rubášom posvätného strachu.

Chôdzou pripomínal pavúka, ktorý sa rozhodol vzpriamiť a kráčať len na dvoch končatinách. Výsledkom bol vratký nekoordinovaný krok, taký typický pre opitých ľudí. Muž v bielom plášti bol však dokonale triezvy. Neomylne smeroval k hlavnej bráne areálu, ktorú strážila červeno-biela zdvižná rampa. Priskočil k malej búdke a kývol na pozdrav vrátnikovi. Starec v pletenom svetri s hrubými okuliarmi na nose nemal chuť pýtať si od muža registračnú kartičku, ktorá mala visieť na viditeľnom mieste. Namiesto toho sa kŕčovito usmial, gombíkom zdvihol závoru a rýchlo sa vrátil k športovej prílohe novín.

Podivný muž urobil dlhý pomalý krok a ocitol sa na druhej strane. Na tvári mu zasvietil ľadový úškľabok.

„Sloboda,“ zašepkal neveriacky a vychutnával si dávno zabudnutý pocit. „Sloboda!“ Burácajúci smiech vyplašil vrabce z neďalekého stromu.

Pár metrov od brány, v roky nepoužívanej autobusovej zastávke, na neho čakali jeho spasitelia. Ako len spustli za tie veky. A ako im to pristane.

„Priatelia!“ zvolal z plných pľúc a dlhými krokmi priskočil k dvojici ufúľaných, smradľavých bezdomovcov. „Moji verní priatelia. Udatní Demeter a Félix.“ Bez váhania objal špinavé telá a mocne ich pritisol na svoju hruď.

„Chýbal si nám,“ ozval sa šťastne jeden z nich.

„A ešte ako,“ doplnil druhý, ktorému spod hustej brady trčal iba dlhý nos.

„Aj vy mne, mládenci,“ odvetil muž a konečne ich uvoľnil zo zovretia. „Podarilo sa vám to. Všetko mi musíte porozprávať. Moje uši sú hladné po vašich príbehoch.“

„Samozrejme, pane, všetko ti rozpovieme. Ale najprv by sme sa mali premiestniť niekam, kde budeme mať trochu viac súkromia. Nebudeme sa predsa zhovárať na ulici,“ poznamenal Demeter a váhavo vytrčil posledné dva zuby v snahe napodobniť úsmev.

„Ako vždy máš pravdu, drahý Demeter,“ súhlasil Gorazd a otočil sa k areálu psychiatrickej liečebne. Pozorne si prezrel hranaté budovy, odpudzujúcu, nefunkčnú fontánu i husté lesy, týčiace sa za vysokým plotom. Potom prudko zamával oboma rukami, akoby sa lúčil s odchádzajúcim parníkom. Bezdomovci ho prekvapene pozorovali.

„Keď skončíme s mestom, vlastnoručne rozdrvím každú tehlu tohto oploteného pekla,“ precedil ľadovo Gorazd. Tón jeho hlasu ich nenechával na pochybách, že to myslí vážne.

Sedeli v miestnosti bez okien. Svetlo pochádzajúce zo žiarovky visiacej na ohnutom kábli slabo ožarovalo chladné betónové steny bez omietky. Vzduch páchol plesňami a staré ošumelé zariadenie pokrývala vlhká vrstva niečoho nezdravého a odporného.

„Nádherné miesto,“ ozvalo sa z tmavého kúta. „Posledných stoštyridsať rokov som strávil zavretý v pivnici a vy mi pripravíte takéto krásne prekvapenie. Milé.“

„Prepáčte, majstre, ale nič bezpečnejšie sme nenašli,“ ospravedlňoval plesnivé priestory Demeter. Nemohol si pomôcť a stále v krátkych intervaloch pokukoval na telo svojho pána.

„Je zoslabnuté,“ ozval sa Gorazd. Demeter okamžite sklopil zrak. „Možno by som sa lepšie cítil v tvojom.“

Demeterom trhlo. „Myslím, že nie. Je staré, opotrebované a kde-čo v ňom už nefunguje.“

„Všimol som si,“ odvetil Gorazd.

Demeter zabudol na náladovosť svojho pána. Aj na to, že služba po jeho boku je neustále balansovanie na tenkej hranici života a smrti. Zbytočnej, rozmarnej smrti, slúžiacej iba na zahnanie prchkých nálad. Stoštyridsať rokov je dlhá doba. Spoľahlivo pochovala spomienky na všetko zlé.

„O pár dní budeme hodovať v sieňach zámku,“ prihnal sa na pomoc Félix. „Táto barabizňa je iba dočasná. Len čo dostaneme do rúk kľúč od mesta, so slávou vtrhneme do ulíc a pustíme sa do toho, na čo sme boli stvorení.“

„Veľmi by ma zaujímalo, ako presne ho chcete získať. Podľa toho, čo ste mi rozprávali, je celé mesto prešpikované strážcami. Je ich oveľa viac ako za mojich čias.“

To je presne dôvod, prečo sa musíme schovávať, pomyslel si dotknutý Demeter. Trvalo mu dlho, kým vybral toto strategické miesto, kým našiel opustený dom, ktorý nikomu nepatril a nik do neho nechodil. Urazene civel na stenu a snažil sa ovládať svoj hnev. Félix pochopil, že rozprávanie je tentoraz na ňom. Vystrel sa na nepohodlnej stoličke a predostrel Gorazdovi podrobný plán najbližších dní.

„A to všetko vymyslel náš tajomný priateľ?“ opýtal sa Gorazd, keď bradáč skončil.

Demeter s Félixom prikývli.

„No, veď hej. Vy by ste na niečo také nikdy neprišli. A viete vôbec, kto to je?“

„Nie,“ priznal rozpačito Demeter. „Vždy si dal čertovsky záležať, aby ho nebolo vidieť. V podstate poznáme iba jeho hlas.“

Gorazd spozornel. „Hlas? Mužský alebo ženský?“

Demeter na otázku nepoznal odpoveď. Keď sa stretli, mal pocit, že neznámeho počuje priamo v hlave. Akoby sa mu dostal do mysle a prehováral priamo k jeho mozgu. Naskakovali mu z toho zimomriavky. Neskúmal pôvod a zafarbenie hlasu, bol rád, že si zapamätal, čo má urobiť. Nešťastne pozrel na Félixa. Ani ten nevedel hlas zaradiť, no na rozdiel od partnera si z toho nerobil ťažkú hlavu.

„Mužský,“ odpovedal na pánovu otázku.

„Si si istý?“

Nebol si istý. Nemal ani len potuchy. Prišlo mu však absurdné, aby tak brilantný plán vymyslela žena. Nie, nie. Práve sa rozhodol, že to bol určite mužský hlas.

„Na sto percent.“

Gorazd sa na okamih zamyslel. Potom pokýval hlavou, akoby problém, ktorý ho zamestnával, odložil bokom.

„Dobre teda. Kým nedostaneme kľúč, vynasnažím sa držať bokom. Ale rozhodne nie v tejto diere. Kto býva vedľa?“

„Párik dôchodcov,“ odvetil Félix.

„Niekto dôležitý?“

Obaja muži pokrútili hlavami.

„Bezdetní starci. Takmer nevychádzajú z domu.“

„Výborne,“ zavrčal hlas. „Dúfam, že domáci pán má moju konfekčnú veľkosť.“

Demeter si nebol celkom istý.

O desať minút sedeli v čistej, presvetlenej obývačke. Drevené parkety sa leskli a z kuchyne k nim doliehala vôňa slepačej polievky. Gorazd sa súkal do nemoderného oblečenia, ktoré mu podával Félix. Voňalo po levanduľových guľôčkach.

„Uvoľnite sa, chlapci,“ povzbudzoval ich pán, teraz už v skvelej nálade. „Zábava sa ešte len začína.“ Potom na malú chvíľu zvážnel a opýtal sa: „Takže večer máme rande so starostom?“

„Máme?“ vzhliadol prekvapený Demeter. „Pred chvíľou si hovoril, že sa budeš držať bokom.“

„Povedal som, že sa vynasnažím,“ zavrčal Gorazd. „Malá prechádzka mi len prospeje. Hádam si si nemyslel, že dušu toho nafúkaného hlupáka prenechám tebe. Som hladný a slabý.“

Demeter mu chcel pripomenúť, že práve zožral duše dvoch dôchodcov. Do večera mu mohol zohnať ďalších päť duší, bolo by to rozhodne bezpečnejšie, obzvlášť teraz, keď už strážcovia istotne zistili, že im ktosi utiekol. No keď sa pán rozhodol, treba poslúchnuť. Nakoniec, trocha rizika (a možno aj zabíjania) im určite neuškodí.

„Ako rozkážeš, pán môj.“

5.

Nadrogovali ma. To nebolo víno, ale LSD. Tekuté LSD. Alebo nejaká nová neznáma droga. Partia hipíkov ma chce pripraviť o rozum. Jakubove myšlienky pretkával strach. Strach a zmätok. Ten starec v pivnici niečo také spomínal, no nehovoril nič o tom, čo príde, keď vyleziem späť na svetlo sveta a účinok drogy pominie.

Ale pominul vôbec? Opýtal sa zvedavý hlas v jeho vnútri.

Jakub si nebol celkom istý.

Sedel na nádvorí zámku a pozoroval svoj ruksak. Bál sa k nemu priblížiť. Čo ak náhodou dostane nohy a zuteká do neďalekého parku?

Obďaleč sa prechádzal Richard. Trpezlivo čakal, kým sa jeho chránenec spamätá. Premýšľal, koľko energie ho bude stáť, kým Jakuba presvedčí, že všetko, čo sa udialo v salóne vín, je skutočnosť. A ako to spraví? Ako donúti človeka, aby uveril v... nedokázal nájsť správne slovo, ktorým by pomenoval svet, z ktorého vzišiel. Radšej, ako toto, by sa pobil s trojhlavým démonom.

„Tak ako? Už ti je lepšie?“ opýtal sa opatrne.

„Nie,“ odsekol Jakub.

„Ale no tak. Dokedy tu chceš vysedávať?“

„Kým sa nepresvedčím, že nie som šialený. Vzhľadom nato, čo som pred chvíľou videl, to určite nebude ľahká úloha.“

„Nie si šialený. To, čo si videl, je skutočnosť. Iná dimenzia sveta, ako ho poznáš ty.“

„Nadrogovali ste ma. To víno, čo ste mi dali. Niečo v ňom bolo. Len nechápem, prečo ste to urobili.“

Richard pozbieral posledné zvyšky trpezlivosti a pokračoval: „Nikto ťa nenadrogoval. Víno len zobudilo tvoje zmysly. Ukázalo ti možnosti, o ktorých si nemal poňatia.“

„To isté s ľuďmi robí aj droga, nie? Nevidím v tom rozdiel.“

„Droga je obyčajná sračka na otupenie a vymytie mysle. Jej jedinou úlohou je poškodiť, ničiť a nakoniec zabiť,“ zvýšil hlas Richard. Jeho trpezlivosť vypršala. „Víno, ktoré si pil, to je krv tohto mesta. Veky a veky zhromažďovaná sila. Poctu, akej sa ti dostalo, si ani nedokážeš predstaviť. Tým, že ti mesto dovolilo ochutnať svoju krv, z teba spravilo výnimočného človeka. Prijalo ťa za svojho. Zrak, ktorý máš, vidí viac, ako oko všedného smrteľníka. Myseľ je ostrejšia, schopná chápať a vnímať veci, ktoré by iných zničili. Tieto dary neodznejú. Nezobudíš sa z nich s boľavou hlavou. Sú tvoje naveky. Či sa ti to páči, alebo nie. Skutočne nevnímaš energiu, ktorá v tebe prúdi?“

Jakub musel priznať, že ak opomenie strach z neznámeho, necítil sa najhoršie. Napriek tomu sa nedokázal rokmi overenej reality tak jednoducho vzdať.

„Takže ty tvrdíš, že som sa ocitol v akomsi univerze plnom kúzelných bytostí, bojovníkov, čarodejníkov a lietajúcich mušiek?“

„Stále si vo svojom svete. Iba vidíš za oponu,“ vysvetľoval Richard. „Kúzelníci, bojovníci a všetky bytosti, o ktorých rozprávaš, tu boli už dávno. A stále sú.“ Teda okrem čarodejníc a čarodejníkov, zamyslel sa Richard. Tento druh bol v posledných desaťročiach na pokraji vymretia. Bytosti s kúzlami mizli ako ranná rosa na slnku a nikto nevedel prečo. Pamätal si, že jeden mocný kúzelník prebýval aj v Pezinku, no zomrel takmer pred pätnástimi rokmi za nie celkom vyjasnených okolností. Od tej doby Richard nijakého mága nevidel.

Jakub zvesil plecia. Je to sen, všetko je to sen, pomyslel si a rukami si pošúchal tvár. Mal pocit, že doteraz žil v kartónovej krabici, ktorá sa odrazu rozpadla.

„Dobre. Dajme tomu, že teoreticky prijímam pravidlá hry...“

„Nič iné ti neostáva.“

„... takže ty mi musíš veľa porozprávať o tom, čo sa schováva za oponou. Napríklad by si mi mohol vysvetliť, čo ste mali na mysli, keď ste povedali, že si ma zavolalo samo mesto.“

Richard si pomädlil dlane. Konečne sa pohli ďalej. Chápal, že zmeniť pohľad na svet z hodiny na hodinu nie je jednoduchá záležitosť, ale ak je skutočne hoden, aby poznal mesto, nemalo by mu to trvať dlho. A okrem toho mal chuť na kvapku dobrého vína.

„Mesto, to nie sú len domy a ulice, parky, obchody, nemocnica a školy. Mesto je forma života. Tak ako ty alebo ja. Je to pulzujúci organizmus, ktorý dýcha. Má svoje potreby, povinnosti, ale aj túžby a problémy. Narodí sa, žije a nakoniec umiera. No celý tento proces trvá veky. Preto je ľudským okom nepostrehnuteľný. Ako všetko živé, aj mestá komunikujú. Majú svojich strážcov, ktorí sa o ne starajú. Nie sú to ľudia, ktorí zbierajú odpadky v parku alebo s transparentmi protestujú proti výstavbe fabriky. Nie sú to poslanci v zastupiteľstve ani policajti v uliciach. Vôbec to nie sú ľudia. Sú to zhluky energie, ktoré uvoľnilo mesto samo zo seba. Dalo im tvar, myslenie a schopnosti. Určilo im hranice, v ktorých sa môžu hýbať a vyslalo ich na svoj povrch. Pomocou nich dokáže dohliadať na poriadok a riešiť mnoho problémov od tých najbanálnejších až po tie najzložitejšie. Sú to v podstate takí údržbári.“

Jakub zaklipkal očami. „Ty mi chceš povedať, že si iba nejaký zhluk energie?“

„To si v podstate aj ty, ibaže teba nevytvorilo mesto, ale ľudia. Tvoji rodičia. Máš možnosti a hranice človeka.“

„A aké máš možnosti ty?“

„Som z mesta. Som jeho časť a v jeho uliciach sa moje možnosti výrazne líšia od tvojich. Ale hneď ako opustím jeho hranice, stane sa zo mňa znova len beztvarý zhluk energie.“

„Si smrteľný?“

„Moja terajšia podoba je zničiteľná. Je krehká rovnako ako tvoje telo. Ak ju niekto poškodí, stane sa zo mňa voľná energia, ktorá sa priradí späť k mestu.“

„A potom čo?“

„Potom sa premením trebárs na semafor,“ usmial sa Richard.

Jakub si so záujmom prezeral svojho sprievodcu. Váhavo sa ho dotkol.

„Vyzeráš celkom ako človek,“ krútil hlavou.

„Pohybujem sa medzi ľuďmi. Nemôžem predsa vyzerať ako semafor.“

„Neskutočné,“ hlesol Jakub. „A koľko vás je?“

„Vcelku dosť. Pezinok je veľké mesto. Žijeme rozptýlení medzi ľuďmi a na prvý pohľad sa od nich nijako neodlišujeme. Bývame v bytovkách chodíme do práce, cez víkendy sa zabávame.“ vysvetľoval Richard.

„Ako tajní agenti. Vediete dvojitý život.“

Richard prikývol. To prirovnanie sa mu páčilo.

„Ako vám mesto povedalo, že ja som ten, koho potrebuje? A prečo ma vlastne potrebuje, keď má vás? Vyzeráte dosť neohrozene.“

„Nuž, zavolalo si ťa pomocou kľúča. Ale to nie je podstatné. Omnoho dôležitejšie je, prečo práve teba. Ako už Moran spomínal, nepoznáme na to odpoveď. Tým, že si ťa mesto povolalo, niečo sleduje. Dokážeme si poradiť s veľa vecami, ale z času na čas sa vyskytne situácia, kedy potrebujeme pomoc zvonku.“

„Z času na čas?“ opýtal sa Jakub.

Richard nahodil rozpačitý úsmev. „Vlastne, aby som bol úprimný, je to prvýkrát.“

Jakub vytreštil oči.

„Chceš mi povedať, že som prvý človek, od ktorého potrebujete pomoc?“

Richard prikývol. „Za posledných sto rokov určite.“

„Ale neviete, akú pomoc.“

„Presne tak.“

Neskôr sa presunuli do centra mesta. Prechádzali okolo námestia, kde Jakuba obťažovali bezdomovci, a on znova pocítil potrebu zdôveriť sa o celom incidente Richardovi. No ten rečnil, akoby mu za to platili. S hrdosťou zasväcoval svojho chránenca do komplikovanej histórie mesta a nadšene rozprával príbehy, za ktoré by hocktorý turistický sprievodca ochotne zaplatil krvou. Bolo takmer nemožné prerušiť ho. Jakub striehol na vhodný okamih, no ten akosi neprichádzal, a tak napokon pod záplavou informácií celkom zabudol, čo vlastne chcel povedať.

„Tam bývam,“ riekol strážca, keď prechádzali okolo bývalého hotela Grand a ukázal na starú štvorposchodovú bytovku. Mala rovnú strechu a hnedú, časom vyblednutú fasádu. V troch radoch z nej vytŕčali maličké balkóny, ktoré boli obsypané červenými pelargóniami. „Kým ti nenájdeme niečo lepšie, budeš mojím hosťom,“ usmieval sa.

„Kým ti neskončí príkaz chrániť ma ako oko v hlave, však?“ odvetil Jakub.

Richard chcel niečo povedať, ale prerušilo ho zvonenie telefónu. Predstavil sa a kým počúval, Jakub mohol sledovať, ako z jeho tváre mizne spokojnosť. Prvý sa vytratil úsmev. Potom sa stiahla farba, pery sa zúžili a oči len ťažko maskovali šok.

„Deje sa niečo?“ opýtal sa Jakub, keď strážca dotelefonoval.

„To rozhodne,“ odvetil Richard a viac nič nedodal. Chvatne pokynul Jakubovi, aby ho nasledoval.

Mesto prikryl večer s jasnou oblohou plnou hviezd a guľatým pyšným mesiacom. Hoci bolo leto na ústupe, v uliciach sa aj po západe slnka držali príjemné teploty. Z karpatských svahov vial svieži vzduch voňajúci ako sladké dozreté hrozno. Ľudia vysedávali na vysvietených terasách, v pozdvihnutej nálade popíjali víno a tvárili sa, akoby tieto príjemné chvíle mali trvať naveky. Nemali poňatie, že medzi nich vyrazilo zlo. Urazené, plné krivdy a spaľujúcej túžby po pomste. A hlavne – na kosť vyhladované.

Trojica mužov sa pomalým krokom sunula námestím a už na prvý pohľad vzbudzovala pobavenie. V strede kráčal vysoký, chudý muž pripomínajúci hada. Mal oblečené hnedé menčestrové nohavice a sako, ktoré bolo také staré, že už sa pomaly vracalo do módy. Pod ním sa skvela košeľa ušitá zo zeleno-čierneho károvaného flanelu. Ani jeden kus oblečenia nestačil mužovej vysokej a nerovnomernej postave. Sako s košeľou sa pri každom pohybe nebezpečne napínali a nohavice odhaľovali biele, kostnaté členky. Nič z tohto však nenarúšalo mužovu chtivú a bujarú náladu. Po jeho bokoch sa ťahali ošarpaní chlapíci, ktorí skladbou svojho oblečenia pripomínali pojazdné sekáče.

Ľudia, ktorí ich videli, sa nevedeli zdržať smiechu. Tešili sa, že kultúrne leto ešte neskončilo a do ich mesta opäť zavítali pouliční umelci. V podstate neboli ďaleko od pravdy. No umenie, ktoré trojica prišelcov prevádzkovala, bolo celkom iného charakteru, ako očakávali.

Gorazd ladným krokom dotancoval na námestie. Bol šťastný. Mesto, ako si ho pamätal, neexistovalo. Z prašných ulíc a neotesaných domcov vyrástli korzá plné nádherných poschodových budov a prosperujúcich obchodov. Z krpatej bobuľky sa stal šťavnatý strapec hrozna. Mal chuť celý ho zožrať.

Rozhliadol sa po preplnených terasách a nasal voňavý večerný vzduch. Keď usúdil, že atmosféra je ideálna, dal pokyn Demeterovi.

Bezdomovec vyskočil na opustenú lavičku a začal mohutne tlieskať.

Ľudia, vyrušení z rozhovorov, vzhliadli jeho smerom. Demeter neprestal, až kým na neho nepozerali všetky páry očí.

„Moje meno je Demeter a rád by som vám predstavil nového starostu mesta Pezinok,“ zvolal oficiálne a vystrúhal hlbokú poklonu.

„Prosím, privítajte Gorazda, strateného vládcu mesta Pezinok. Tešte sa s nami. Obdobie sivej priemernej nudy sa končí. Pán sa vracia na svoj trón.“

„Kedy boli voľby?“ opýtal sa ktosi žartovne.

„V prípadoch, ako je tento, sú voľby zbytočná príťaž. Byrokracia! Ubezpečujem vás, že pán Gorazd spĺňa všetky kritériá spravodlivého a skúseného vládcu.“

Ľudia sediaci neďaleko si mohli všimnúť, ako sa chudý muž uškrnul. Presvedčení, že sa zúčastňujú príjemného pouličného predstavenia, čakali, čo bude ďalej.

„Aké je jeho programové vyhlásenie?“ zaznelo od ktoréhosi stola.

„Dobrá otázka. Dovoľte, aby na ňu odpovedal sám vládca,“ odvetil Demeter a spôsobne vyzval Gorazda k slovu. Chudý muž vyliezol na lavičku a rozhliadol sa po zvedavých tvárach. Biedne duše. Všetkých vás dostanem, pomyslel si. Uhladil si sako a zvolal: „Garantujem vám strach! Garantujem vám bolesť, biedu a utrpenie. A nakoniec vám garantujem krv. Veľa krvi.“

Námestie stíchlo. Stuhnutí ľudia pozerali na trojicu pred sebou a premýšľali, čo vlastne počuli. To predsa nemôžu myslieť vážne. Nechutné. Niekto by im mal povedať, aby vypadli, skôr ako sa stane niečo zlé. Zopár chlapov sa chystalo postaviť a vyčistiť vzduch, keď sa pomedzi stoly predral tučný chlapík. Na prvý pohľad nevyzeral ako niekto, kto si s provokatérmi poradí, no v skutočnosti bol ten najpovolanejší.

„Môžete mi povedať, aký výnimočný prípad odstavil doterajšieho primátora?“ opýtal sa starosta Pezinka vážne, keď sa konečne dostal ku Gorazdovi. Vôbec sa mu nechcelo strácať čas s týmito niktošmi. Po celodenných rokovaniach bol unavený a podráždený, no vycítil, že ak sa do situácie zapojí a pokojne ju vyrieši, môže mu to u ľudí vyniesť zopár plusových bodov. A tie sa v politike vždy zídu.

„Váš starosta je mŕtvy,“ vyhlásil Gorazd.

Starostom myklo, ale ako skúsený politik ovládol prvotné nutkanie rozbiť mužovi pred sebou papuľu. Namiesto toho povedal: „Cítim sa dokonale živý.“

Gorazd prekvapene vytreštil oči. „Vy ste starosta? Och.“ Vyčítavo sa pozrel na Demetera, ktorý ospravedlňujúco pokrčil ramená.

„Čo si človek neurobí sám, to nemá,“ vzdychol si a siahol rukou pod sako. Obecenstvo zašumelo. Gorazd sa prestal usmievať a zahľadel sa starostovi priamo do duše.

Potom začal veľmi pomaly vysúvať ruku von. Kúsok po kúsku. Ľudia ako zhypnotizovaní civeli na kostnatú dlaň a čakali, akú zbraň vytiahne. Určite to bude zbraň. Nôž alebo pištoľ. A potom...

Gorazd na sekundu znehybnel, pohľadom prebehol po napätých, vydesených tvárach a napokon prudko vymrštil ruku von. Ľudia zdesene zhíkli. Na pár sekúnd si skutočne mysleli, že vytiahol zbraň. Až kým ktosi nevykríkol: „Cigarety, sú to cigarety!“

„A mám vás!“ rozosmial sa Gorazd a vyhodil škatuľku do vzduchu. Len sa pozrite, ako ste sa napálili, pomyslel si a medzitým, ako dav sledoval letiace cigarety, prstami urobil smerom k starostovi staré kúzelnícke gesto. Vyzeralo to, akoby chcel z jeho vnútra vytiahnuť dlhú šnúru farebných šatiek. Alebo kyticu umelých kvetov. Nič také sa nestalo. To, čo zo starostu vytiahol, malo oveľa väčšiu cenu. Gorazdove prsty boli pekelne rýchle, takže si nikto nevšimol, ako starostovo telo opúšťa vystrašená duša a nenápadne putuje do vrecka starého, ošúchaného saka.

„Ďakujem vám za pozornosť!“ zvýskol radostne a zoskočil s lavičky. Demeter s Félixom bujaro tlieskali, až kým sa nepridali aj ľudia na terase.

„A teraz, ak dovolíte, by som rád pozval pána starostu na pohárik kvalitného koňaku. Dúfam, že súhlasíte!“ Demeter s Félixom začali tlieskať silnejšie. Tľap-tľap, bujarosť sa rozniesla po námestí. Niekto hlasno zapískal. Zdalo sa, že sa predstavenie páčilo. Aj keď nikto nevedel, o čom vlastne bolo, ale dav tlieskal. Bolo neslušné nepridať sa.

Trojica mužov vzala starostovo dýchajúce telo okolo pliec a za neutíchajúceho potlesku sa stratili v tmavých uličkách.

Jakub s Richardom dorazili ku Slimáčke, kde im majiteľ hostinca a zároveň aj strážca mesta nalial pohár chladeného Chardonnay a zaviedol ich do miestnosti určenej výhradne pre stretnutia strážcov. Slimáčka stála takmer na konci Holubyho ulice, kúsok od bývalej základnej školy, v ktorej strašilo.

Moran a Yrsa už na nich čakali.

Hlavný strážca im pokynul, aby si sadli. Jakub si všimol, že masku honosnej nadradenosti, ktorú videl pred necelými dvoma hodinami, nahradila civilná tvár plná zle skrývaných obáv. Moran už nepôsobil ako niekto, kto ho môže šmahom ruky premeniť na drobný bezvýznamný hmyz. Zato Yrsa sa nezmenila. Vytrvalo ho prebodávala ľadovým pohľadom a tvárila sa, akoby jej zabil obľúbené šteňa. Nedokázal pochopiť, prečo ju jeho prítomnosť tak irituje.

„Gorazd je na slobode,“ oznámil stroho Moran.

Richard na neho vydesene pozrel. Vedel, že neprišiel počúvať príjemné správy, nato bola Yrsa v telefóne príliš rozrušená, no takúto bombu rozhodne nečakal. Zbohom pokojné dni, napadlo mu ako prvé. A potom – ako sa mu to podarilo? Keď ho videl naposledy, bola to len vyschnutá kostra obalená kožou.

„Gorazd?“ opýtal sa pre istotu.

Moran prikývol.

„Ten Gorazd? Zlý, smrtiaci, nezastaviteľný? Gorazd, ktorý desaťročia ovládal mesto? Gorazd, ktorý zabíja pohľadom?“

„Dosť už!“ zastavila ho Yrsa.

Jakub si uvedomil, že je to prvýkrát, čo ju počuje rozprávať. Mala pevný, zmyselný hlas.

„Nemal byť naveky uväznený v podzemí?“ nedal sa Richard. Jeho prvotné prekvapenie sa pozvoľna menilo na hnev.

„Nejakým spôsobom sa mu podarilo ujsť,“ vysvetľoval Moran.

„Nejakým spôsobom? Čo má znamenať nejakým spôsobom?“

„Upokoj sa,“ napomenula ho Yrsa.

Richard sa nahol ponad stôl a zvolal: „Ja sa mám upokojiť? Po meste behá zlo toho najväčšieho kalibru a jediné, čo mi k tomu povieš, je, že sa mám upokojiť?“

Yrsa odpovedala. Jakub jej nerozumel, lebo celkom plynulo prešla do reči, ktorá pripomínala syčanie hadov. Bolo to samé H a CH a SS a striekal z toho jed, za ktorý by sa nemusela hanbiť ani kobra kráľovská. Richard jej odsyčal naspäť. Toto trvalo až do chvíle, kedy Moran stratil trpezlivosť a rukou udrel po stole. Od päste sa po dubovej doske rozbehla kľukatá prasklina.

„Dosť! Správate sa ako malé, hlúpe deti.“ Jeho hlas pretkávala elektrina. „Nikdy ho nedostaneme, keď budeme takto zbytočne mrhať časom.“

V miestnosti nastalo ticho, rušené len Moranovým zlostným vrčaním.

„Čo sa stalo s Michelom?“ opýtal sa po chvíli Richard.

„Je preč,“ odvetila Yrsa a rukami naznačila pohyb, ako keď praskne bublina.

Richard pochopil. Nespokojne zafučal a vrhol na Jakuba zamyslený pohľad.

„Možno by sme mu mali vysvetliť, s kým máme tú česť,“ navrhol.

„Urobíš to cestou do ústavu. Chcem, aby ste sa tam hneď teraz vybrali,“ odpovedal Moran.

„Strážcovia tam už predsa boli,“ namietla Yrsa.

Moran zavrčal. „Je mestom vyvolený. Možno si všimne niečo, čo nám ušlo.“

Yrsa zagánila na Jakuba, ktorý mal odrazu pocit, akoby na neho mierila hlaveň pištole.

6.

Richardove auto bolo klenot. Žiarivý diamant na kolesách, ktorý sa okoloidúcim vrýval do pamäte, aby sa im neskôr mohol vkrádať do snov. Škoda 125glx v úprave, ktorá menila tuctové, rokmi zostarnuté auto na umelecké dielo. Pochromované elektróny pripomínali žiariace slnká a nablýskaný spojler od zeme delilo iba niekoľko centimetrov. Za matnými sklami sa dal vytušiť skutočne nevšedný interiér.

Richard otvoril dvere diaľkovým ovládačom a gestom ponúkol Jakubovi, aby si sadol do koženého, športovo upraveného sedadla.

Motory zaburácali a za ohlušujúceho piskotu pneumatík auto vystrelilo do premávky. Niekoľkými riskantnými myšičkami preštrikovalo upchatú hlavnú cestu a o pár minút vyletelo na výpadovku.

„Tak čo? Neľutuješ, že si prijal ponuku mesta?“ opýtal sa Richard, keď míňali rozľahlé vinohrady plné dozrievajúceho hrozna.

„Prijal ponuku mesta? O čom to rozprávaš? To nebola nijaká ponuka, ale rozkaz. Chytili ste ma do siete ako nejakú muchu.“ Jakub si spomenul na odstavený vlak, preplnený autobus a rozbitý taxík. Nič z toho sa nestalo náhodou.

„Nepreháňaj. Chceš povedať, že sa ti tu nepáči?“

„To nie,“ priznal Jakub. „Aby som bol úprimný, je to zatiaľ to najvzrušujúcejšie, čo ma v živote stretlo.“

„A to si ešte nič nezažil. Fakt som rád, že si mesto vybralo teba.“

„Mám pocit, že Yrsa to nevidí rovnako,“ povedal Jakub.

Richard mávol rukou. „Nič si z nej nerob. Ona nepatrí práve k spoločenským tvorom. Je to taká stará ufrflaná babizňa. Ak ťa to upokojí, ani ja ju nemám veľmi v láske.“

„Ale je to dobrá strážkyňa, nie? Keď patrí do hlavnej rady,“ uvažoval Jakub.

„To hej. Kedysi strážila bránu s tretím svetom. To sú samé príšery, démoni a tak. Počas jej pôsobenia sem neprekĺzol ani len smrad. Bola to bojovníčka na pohľadanie. Ale odkedy ju Moran zvolil do hlavnej rady, správa sa trochu povýšenecky.“

„Moran rozhoduje o vašom postavení?“

„Viac-menej. V Yrsinom prípade to bola skôr nutnosť. Kedysi jej miesto v správnej rade zastával Teodor.“ Pri spomienke na svojho bývalého parťáka a najlepšieho priateľa Richard posmutnel. Strážili spolu mesto veľmi dlhú dobu a jeho strata Richarda ešte stále neprestala bolieť. „Mal neuveriteľne bystrú a prenikavú myseľ. Jeho najsilnejšia zbraň bolo slovo. Bolo obdivuhodné, koľko konfliktov dokázal vyriešiť bez použitia násilia. Jednoducho prišiel a rozprával, argumentoval, presviedčal, až kým nedosiahol svoje. Niekedy s tým vedel poriadne liezť na nervy, ale väčšinou bol veľmi užitočný. Pravý opak Yrsy. Tá berie do ruky meč, aj keď si ide umývať zuby.“

„Čo sa s ním stalo?“

„Rozplynul sa.“

Stalo sa to už veľmi dávno, no Richard si to pamätal, akoby to bolo včera. Jediný raz potrebovala Yrsa zastúpiť pri bráne s tretím svetom. Teodor jej, samozrejme, ochotne ponúkol svoju pomoc a vzal za ňu večernú stráž. Prečo sa len neopýtala mňa? Táto otázka Richarda mátala ešte aj dnes. Prechod k najtemnejšiemu a najnebezpečnejšiemu svetu a ona tam dosadí učenca, ktorý mal najbližšie k démonovi, keď si listoval encyklopédiu temných bytostí. Nikdy sa nedokázal zbaviť dojmu, že to urobila schválne. Dokázať to však nevedel. Keď v noci zaútočil svetložer, Teodorovi nemohli pomôcť nijaké slová. Démon požierajúci svetelnú energiu, nie väčší ako trojročné dieťa, no zákernejší ako duch nájomného vraha, nemal zľutovanie. Vtrhol do sveta ľudí a spôsobil, že noc sa pretiahla na dva dni. Presne toľko trvalo, kým ho konečne dolapili a poslali späť do tretieho sveta. Okrem Teodora sa rozplynuli ďalší traja strážcovia. Richard čakal, že Yrsu potrestajú, no Moran ju namiesto toho dosadil do hlavnej rady. Nikdy celkom nepochopil prečo.

„Ale dosť už o tom. Dôležitejšie je, aby som ti porozprával o Gorazdovi,“ zmenil tému strážca.

„Podľa mena to vyzerá na poriadne zviera,“ pokúsil sa zažartovať Jakub. Richard sa nezasmial. Rozmýšľal, ako čo najlepšie opíše zlo, s ktorým sa stretnú. „Kedysi bol súčasťou mesta. Strážca, tak ako ja. Chránil mesto pred podzemnými ríšami a v ľudskom svete pôsobil ako správca baní. Dohliadal na to, aby baníci poctivo fárali a neplnili si vrecká mestským zlatom. No ako to už často býva, Gorazd vodu kázal a víno pil. Bez toho, aby si zaneprázdnený richtár niečo uvedomil, prúdila značná časť vydolovaného zlata do Gorazdovej súkromnej truhlice. Aby to nebolo nápadné, nútil mužov kopať hlbšie a hlbšie v nádeji, že narazia na novú bohatú žilu. Hoci vedel, že podzemné svety sú nebezpečne blízko, nedokázal prestať. Lesk zlata mu zatemnil mozog natoľko, že celkom zabudol na povinnosti strážcu. Kamenné chodby vnikali do miest, na ktoré nikdy nemala vkročiť ľudská noha. Netrvalo dlho a svety sa stretli. Bariéra praskla a do tmavých štôlní vtieklo dovtedy nepoznané zlo...“

„Zlo?“ prerušil rozprávanie Jakub.

„Ja viem, je to veľmi široký pojem, no nedokážem ti povedať viac. Nebol som tam,“ odvetil Richard. „Možno to bola temná príšera alebo plazivý čierny dym – mimochodom, to je jedna z najzákernejších foriem zla –, alebo neviditeľný démon. Skutočne netuším. Viacerí strážcovia, ktorí zaznamenávali udalosti tej doby, sa zhodli na slove temnota. V každom prípade, nikto presne nevie, čo sa vtedy v baniach skutočne stalo. Isté je len jedno: na pravé poludnie nasledujúceho dňa tiahol Gorazd s armádou nemŕtvych baníkov na mesto. Padli stráže, vojenská posádka a mnoho nevinných nešťastníkov, ktorí boli v nesprávnom čase na nesprávnom mieste. Temný pán nemilosrdne prahol po absolútnej moci, a tú mu dokázal zabezpečiť jedine kľúč od mesta. Je to prastaré úložisko všetkej energie mesta, zhromažďovanej počas celej jeho histórie. Gorazd vedel, že o ochranu kľúča sa stará hlavný strážca, a tak zamieril priamo do zámku. Do večera sa mu kľúč hojdal na krku. Za jeden jediný deň dokázal zraziť mesto na kolená a s ním aj všetkých strážcov. S temnotou, ktorá kolovala v jeho žilách, a kľúčom na krku sa stal nezničiteľným.

Nastali časy plné krvi, drancovania a nenávisti. Gorazd sa kúpal v zlate, spával s mladučkými pannami a temnotu živil dušami nevinných mešťanov.

Takto panoval až do času, kedy sa v meste objavil Meissel, syn miestneho židovského lekárnika, ktorý vyštudoval farmáciu vo Viedni a po získaní titulu dlhé roky cestoval po svete.

Pochodil takmer celú Európu, no netrvalo dlho a starý kontinent mu prišiel tesný. V Gióne nastúpil na loď španielskych moreplavcov a dopravil sa až do južnej Ameriky. Tu sa zdržal viac ako tri roky. Putoval dažďovými pralesmi, skúmal divokú flóru a nadväzoval kontakty s domorodými kmeňmi. Vstúpil do učenia k šamanovi, ktorý bol taký starý, že už si nepamätal, kedy mu vypadol posledný zub. Starec viac ako rok odovzdával svoje skúsenosti bielemu mladíkovi a na oplátku počúval príbehy o svete za pralesom.

Meissel na rodný kraj takmer zabudol. Možno by sa už nikdy nevrátil, nebyť šamana, ktorý ho jedno skoré ráno zobudil a pošepkal mu tri slová.

Tvoj otec zomiera.

Meissel neskúmal, odkiaľ to starec vie. Už dávno mu bolo jasné, že vládne silami, ktoré sa vymykajú bežnému chápaniu. Ešte v ten večer sa zbalil a vypravil sa na cestu domov.

Dorazil dva dni po pohrebe.

Pezinok na neho po rokoch urobil ohromný dojem. Čisté ulice a množstvo prosperujúcich obchodov svedčili o tom, že rodnému kraju sa výnimočne darí. Azda iba ľudia sa mu videli trochu zvláštni. Zakríknutí, bojazliví, akoby žili pod neustálou hrozbou. Meissel chcel čím skôr dať do poriadku pozostalosť a opäť vyraziť na cesty, no do rúk sa mu dostal otcov denník. Zápisky starého muža v ňom potvrdili nejasný pocit, že s mestom čosi nie je v poriadku.

Otec písal o samovládcovi z temnôt, ktorý sa uchýlil do mestského zámku, kde usporadúval pekelné seanse plné vína, krvi a zla. Richtár, kedysi čestný a spravodlivý muž, podľahol temnej moci vládcu a stal sa jeho predĺženou rukou. Pre svojho pána zhromažďoval majetky, unášal dievčatá a krvavo potláčal každého, kto si dovolil čo i len slovkom sa posťažovať na vládcu.

Ďalej sa starec zmieňoval o obrovskej neschopnosti strážcov a desil sa čiernych dní budúcnosti. V poslednom zápise ďakoval bohu, že udržal svojho syna čo najďalej od tohto prekliateho mesta.

Meissel sa rozhodol. Cestovanie musí počkať. Namiesto toho prevzal otcovu lekáreň a popri predávaní liekov v tichosti odhrabával sčerneté korene Pezinka. Nenápadne sa vypytoval, platil v krčmách, ľudia však neboli ochotní rozprávať. Informácie boli neurčité a prichádzali bolestne pomaly. Snažil sa zistiť čosi viac o strážcoch, ktorých zmieňoval otec v denníku. Po týždňoch neúspešného vyzvedania usúdil, že neexistujú. Nikto o nich nepočul, nik ich nevidel. Vo chvíli, keď sa definitívne vzdal pátrania po tajomnom spoločenstve, mu ktosi zaklopal na dvere. Stretli sa na tajnom, vopred dohodnutom mieste a Meissel sa konečne dostal k poznaniu, po ktorom tak túžil. Strážcovia pred ním odkryli svoju identitu a rozpovedali mu príbeh o temnom pánovi, ktorý zotročoval mesto.

Meissel veril, že musí existovať niečo, čo ho porazí. Očami farmaceuta chápal, že na každú chorobu existuje liek. Iba ho treba nájsť. Svoju vieru podporoval znalosťami, ktoré získal na cestách v ďalekej cudzine. Rozhodol sa pátrať v prirodzenom prostredí samotného zla. Deň čo deň prehľadával temné opustené štôlne, túlal sa labyrintom chladných chodieb ako Teseus hľadajúci svojho Minotaura. Hodiny, dni a týždne strávené v útrobách zeme napokon priniesli svoje ovocie a Meissel našiel, čo hľadal.

Nádherné lúčovité zhluky tmavých kryštálov už kedysi videl. Boli nakreslené na zvitkoch starého šamana z juhoamerického pralesa. Keď sa na ne pýtal, domorodec len mávol rukou. Vysvetlil mu, že je to skamenené srdce Zeme z čias, kedy ešte bola plochá ako list banánovníka. Ak by mal čo i len zrnko z tohto kryštála, jeho ľud by mal na veky pokoj od všetkých démonov džungle. Napokon však priznal, že ho nikdy nevidel a na staré kolená už prestával veriť, že v skutočnosti existuje.

Mýlil sa. Meissel neveriacky vyvaľoval oči na vznešené kryštály usporiadané do nepravidelných kruhovitých zhlukov. Vyrastali z kamenných stien a zaplavovali štôlňu jemným rubínovým žiarením. Lekárnik okamžite pocítil príval obrovskej elektrizujúcej energie. Presycovala tmavý podzemný priestor nadpozemskou intenzitou. Meissel sa po dlhšom váhaní odhodlal dotknúť sa kryštálu. Záblesk mágie ním preletel ako elektrina a uštedril jeho vedomiu nespochybniteľné presvedčenie o tom, že práve našiel zbraň proti temnote.

Zakrátko zmobilizoval strážcov a spoločne vtrhli na zámok. Už v úvodnej bitke kamene ukázali svoju moc. Armáda nemŕtvych padla v priebehu niekoľkých minút. Čierne telá baníkov sa rozpadávali na prach a viac neprekážali v ceste za temným pánom. Gorazd sa však nemienil vzdať bez boja. Prudko vyrazil do protiútoku, no to, čo nasledovalo, nečakal ani v najhoršom sne. Temnota, ktorá ho do týchto chvíľ ovládala, ktorá mu prepožičiavala svoju moc a ktorá na ňom bezostyšne parazitovala, odrazu stuhla. Gorazd sa v obrovskom kŕči zvalil na zem a neschopný akéhokoľvek pohybu čakal, kým ho pohltí sivý rubáš smrti. Nič také sa nestalo. Hoci bola temnota paralyzovaná, kryštál ju zničiť nedokázal. Stiahla sa do hostiteľovho srdca a z jeho tela si vytvorila pevný nepreniknuteľný obal. V podstate by sa dalo povedať, že Gorazd skamenel. Strážcovia skúšali meče, kópie, oheň i horúcu vodu, no na nehybné telo nič neúčinkovalo. Nijako nedokázali zabrániť jeho plytkému dychu, a teda ho ani nemohli odovzdať do rúk mesta. Po krátkom dohadovaní sa ho rozhodli umiestniť do podzemnej väznice, kde ho prikovali ku stene a obklopili veľkými kusmi kryštálu.

Chuť víťazstva im však zakalilo zistenie, že kryštál časom stráca svoju silu. Nevedno prečo, minerál sa postupne zmenšoval, kryštáliky bledli až napokon celkom mizli.

Meissel ukázal strážcom, kde sú náleziská vzácneho kameňa, a pomohol im s jeho dolovaním. Od tej doby vždy jeden strážca dohliada na kryštály a v určených intervaloch sa stará o ich výmenu.“ Richard sa odmlčal. Cítil, že má vyschnuté ústa.

„A to trvá celých stoštyridsať rokov?“ neveriacky krútil hlavou Jakub. „Nebojíte sa, že jedného dňa kameň dôjde?“

Richard mlčal. V skutočnosti sa spoliehali nato, že temnota v Gorazdovi už dávno stratila svoju silu. V posledných rokoch kamene mizli oveľa pomalším tempom ako obvykle.

„Je pravda, že sa už dávno neťaží, ale stále máme pomerne bohaté zásoby,“ odpovedal napokon.

Jakub chvíľu premýšľal a potom sa opýtal:

„Myslíš, že skutočne existuje niečo ako skamenené srdce Zeme?“

„Podľa mňa áno. Hoci dnešná veda má na všetko svoje vysvetlenie. Kryštál, o ktorom hovoríme, pomenovala kermezit. Určila, že je to antimónová zlúčenina červenej až červenofialovej farby s diamantovým odleskom. Pri slnečnom svetle sú kryštály priesvitné. Nič výnimočné, až na fakt, že okrem Pezinka a blízkeho okolia sa nikde vo svete nenachádza. Ale kto by už len veril vedcom? Nie je to tak dávno, čo tvrdili, že atóm sa nedá rozbiť a vláknina nemá žiadne účinky. Sú to babráci.“

Rozsiahly komplex psychiatrickej liečebne stál na úplnom konci Pezinka. Z dvoch tretín ho obkolesovali husté malokarpatské lesy, prešpikované dávno zatvorenými baníckymi štôlňami, a z pravej strany cesta smerujúca k horskému prechodu Baba. V tieňoch prichádzajúceho večera pripomínal mesto duchov.

„Aké rozkošné miesto,“ zamumlal Jakub pri pohľade na poschodové budovy so zamrežovanými oknami. Hoci sa celý areál zelenal stromami a pokosenými trávnikmi, Jakub sa nedokázal zbaviť stiesneného pocitu. Prázdne pohľady spoza mreží a mátožné postavy zavinuté v županoch desili aj v dokonale upravenom prostredí.

„Nie je to také zlé,“ odvetil Richard a vykročil vpred. Pohyboval sa síce uvoľnene, no kdesi vo svojom vnútri musel priznať, že toto miesto ho znepokojuje. Keď prechádzali okolo budovy s ceduľkou protialkoholické oddelenie, sľúbil si, že dnes sa už nenapije. Možno ani zajtra. Avšak v tom najhlbšom zákutí svojho ja vedel, že sľub nedodrží.

Primárova ambulancia sa schovávala za dverami opatrenými hrubým bordovým poťahom.

„Lekárske tajomstvá,“ prehodil Richard a vošiel dnu.

Miestnosť bola prekvapivo priestranná. Pohodlne sa do nej zmestil drevený písací stôl, široký gauč a vysoká knižnica s prevažne odbornými publikáciami. Na parapete pod malým oknom stál kvetináč s vyschnutou rastlinou a vpravo od nej visel na stene zaprášený diplom so zdobeným rámom.

„Nič iné ako rozplynutie si nezaslúžil,“ zahromžil Richard, keď sa zbežne rozhliadol okolo seba.

„Ako to myslíš?“ opýtal sa prekvapene Jakub. Všimol si, že strážcova tvár naberá nebezpečne červený odtieň.

„Nevidíš ten bordel?“ Richard nahnevane udrel do stola, ktorý pripomínal barový pult. Namiesto laptopu na ňom stáli poloprázdne fľaše od koňaku a zašpinené poháriky. Z popolníka vyliezali pokrčené ohorky pripomínajúce chromých červov a na gauči sa povaľovali dámske nohavičky. V zakladači sa namiesto lekárskych správ kopili štósy bulvárnej tlače.

„Má šťastie, že už neexistuje. Za toto by som ho zaživa stiahol z kože,“ precedil zúrivý Richard a schmatol fľašku koňaku. Zbežne prebehol etiketu a poriadne si logol.

„Nepozeraj tak na mňa,“ odsekol, keď si všimol, ako na neho Jakub vyvaľuje oči. „Potrebujem sa trocha upokojiť.“

„Primár mal na starosť výmenu kameňov?“ opýtal sa Jakub.

„Áno. Ale ako sa zdá, dávno na to zabudol. Namiesto toho sa zaujímal o mladé sestričky a budovanie tejto smiešnej kariéry,“ vyštekol zlostne Richard a treskol fľašu na stôl. Jakubovi sa nezdalo, žeby sa bohvieako upokojil.

„Vidíš tu niečo, čo mne ušlo?“ zavrčal pichľavo a bez toho, aby počkal na odpoveď, vypochodoval von.

Jakub ho rýchlo nasledoval.

V podzemnom väzení nenašli nič nezvyčajné. Telo mladého ošetrovateľa už odniesli a na Richarda s Jakubom čakala iba prázdna cela. Fakt, že Gorazda strážil obyčajný mladík, ktorý o miestnosti nemal mať ani najmenšie tušenie, Richarda ešte viac rozzúril. Zbežne prebehli celu a potom strážca rozhodol, že skontrolujú sklad kermezitu.

Malá kaplnka stojaca pod vysokým gaštanom hneď za futbalovým ihriskom mala opadanú omietku a rozbité okná. Očividne sa o ňu nikto nestaral. Jakub rozmýšľal, koľko obyvateľov tohto pochmúrneho miesta prosí boha o pomoc. Podľa toho, ako vyzerá kaplnka, asi nie veľa.

„Sme na mieste,“ šepol Richard a poobzeral sa okolo. Keď si bol istý, že ich nikto nepozoruje, vkĺzol dnu.

Vnútri nič nenasvedčovalo tomu, že sa nachádzajú v sklade najdôležitejšej suroviny v širokom okolí. Napriek tomu sa Richard zohol a baterkou osvetlil štvorcový poklop na podlahe.

„Podrž to,“ povedal a podal svetlo Jakubovi. Z vrecka vytiahol kľúč. Nebol to klasický kľúčik, aký sa bežne používa na otváranie dverí, ale pomerne veľký nástroj s dlhou prednou časťou, zakončenou zubami trčiacimi na všetky štyri strany. Jakubovi napadlo, že sa práve pozerá na prehistorický 3D kľúč. Richard ho strčil do diery na podlahe a o malú chvíľu sa poklop otvoril. Z otvoru zavanul pach stuchliny. Richard zoskočil dnu a Jakub mu vrátil baterku. O malú chvíľu sa spod podlahy začali ozývať nadávky.

„Je prázdny,“ zúfalo zvolal Richard. „Celkom prázdny.“

7.

Izabela sa vracala z práce o niečo skôr. Rýchlym krokom smerovala domov s hlavou plnou horúcej sprchy, knihy a, aj keď si to nechcela priznať, neznámeho, trocha streleného chalana s rozkošnou tvárou a obrovskou opicou.

Míňala hlúčik čudne oblečených, páchnucich a zjavne opitých mužov, keď si uvedomila, že jeden z nich jej je povedomý. Nenápadne sa otočila. Keď vošli do svetla pouličnej lampy, spoznala starostu. V prvom momente jej napadlo, že si ich vyfotí. To bude niečo pre bulvár, zaškerila sa a vytiahla telefón. Potom si uvedomila, že na tom čosi nesedí. Nech už bol starosta akýkoľvek (nemala ho v láske a v nedávnych voľbách dala hlas protikandidátovi), neverila, že by bol schopný takto sa doriadiť. A ešte k tomu pred ľuďmi. A jeho spoločníci, čo sú zač? Otrhaní, zarastení bezdomovci, akých každý obchádza oblúkom. Žeby sa priatelili rovno so starostom? Alebo je to nejaký nový druh politickej kampane? Starosta je tu skutočne pre všetkých. Izabela pokrútila hlavou.

Rozhodla sa nezvyčajnú skupinku sledovať. Na nohách mala pohodlné tenisky, ktoré pri chôdzi nevydávali takmer žiadny zvuk. S dostatočným odstupom nasledovala mužov. Zahli za dolný kostol a smerovali ku kultúrnemu centru. Prešli Katovou uličkou a zastavili pri staručkom rodinnom dome. Kým jeden z nich hľadal po vreckách kľúče od brány, najvyšší z partie netrpezlivo schmatol starostu a prehodil ho na druhú stranu ohradeného pozemku.

Izabela zalapala po dychu. Tak to bolo niečo!

Na to, že dlháň vyzeral, akoby ho práve vykopali z hrobu, mal sily viac ako dosť. Keď sa stále nepodarilo nájsť kľúč, nespokojne pokrútil hlavou a jedným dobre miereným kopancom bránu otvoril. O chvíľu bola ulica prázdna. Izabela civela na miesto, kde ešte pred dvoma sekundami stáli muži. Rozhodovala sa čo robiť. Najrozumnejšie by bolo rýchlo zavolať políciu. No zvedavosť bola silnejšia. Potichu prebehla ku tmavej bráne.

Cez úzku škáru nakukla na druhú stranu. Srdce sa jej rozbúchalo. Starosta ležal na zemi. Jeden z mužov (ten, ktorý pripomínal speváka ZZtop) mu rozopínal košeľu. Tváril sa pritom veľmi lačne. Keď sa mu to konečne podarilo, starostovo veľké biele brucho zasvietilo do noci. Vyzeralo ako mesiac, ktorý vykukol spoza mraku. Odrazu sa brada neznámeho muža zatriasla. Izabela s rastúcim zhnusením pozorovala, ako sa z nej vyslobodzujú malé biele chrobáky a rozliezajú sa po starostovi. Pripomínali lupiny. Ibaže chodili a snažili sa zavŕtať do bezbranného tela.

Z domu vyšiel dlháň. Izabela si uvedomila, aký je odporný. Mal takmer holú lebku a veľké, krvou podliate oči. V jeho vysokej, trocha prihrbenej postave bolo niečo neľudské.

Keď uvidel, čo sa na dvore deje, zahučal.

„Necháš ho! Ešte ho potrebujeme, ty sviňa jedna nenažraná!“ Priskočil k bradáčovi a prudko ho kopol. Biele chrobáky rýchlo zaspätkovali do brady. „Nájdi si nejaké zdochliny. Na cintoríne je ich plná kopa.“

V tej chvíli to Izabela nevydržala a znechutenie, ktoré sa v nej celý čas hromadilo, vystrelilo do sveta v podobe polohlasného blééé.

Obaja muži sa pozreli jej smerom. Okamžite našli škáru a v nej pár vystrašených očí. Izabela mala odrazu pocit, akoby brána, ktorá ich oddeľovala, prestala existovať.

„Postaraj sa o to,“ vyštekol dlháň a bradatý majiteľ chrobákov sa bleskovo vyrútil splniť rozkaz.

„No doriti!“ hlesla Izabela a pustila sa do behu. Mala štíhle, vyšportované nohy, zvyknuté na celodenné chodenie, no zdalo sa, že na bradatého muža to nestačí. Letmo sa obzrela. Videla, ako sa smiešnymi pohybmi posúva vpred. Vyzeral, akoby mal každú chvíľu spadnúť. Toto zistenie v nej vykresalo iskierku nádeje. Delilo ich možno desať metrov. Pridala. Zahla za roh, vbehla do pasáže pod mestským úradom a zamierila medzi nízke trojposchodové bytovky. Znova prudko zmenila smer a prebehla cez prechod v historických hradbách. Určite ho striasla. Musela. Šprintuje ako o život a ten jeho smiešny pohyb... nabrala odvahu a otočila sa. Bol tam. Delilo ich osem metrov. Nie viac. Aj keď to nemohla cez hustú bradu vidieť, Izabele sa zdalo, že sa usmieva. Cítila, ako ju zachvacuje hrôza. Napriek tomu sa pokúšala nemyslieť na to, čo sa deje, a zvyšok svojej vystrašenej mysle koncentrovala na beh. Systematicky kládla nohu pred nohu a snažila sa odhadnúť, ako dlho to vydrží. Bradáč pomaly skracoval náskok.

Pichlo ju v boku. Pľúca sa jej sťahovali a pochytiť dych bolo čoraz ťažšie. Na líci ju pošteklila slza. Tak to teda nie! Zvolal podráždene hlas v jej hlave. Preber sa. Od sedemnástich rokov sa o seba staráš sama. Prežila si na ulici. Nezlomili ťa väčšie problémy ako jeden krívajúci bezdomovec. Nefňukaj ako úbohá slečinka a radšej niečo vymysli! Nezabúdaj, že najlepšia obrana je útok.

Zaťala päste a pridala. Potom uvidela dom s otvorenou bránou a bezmyšlienkovite do nej vbehla.

Vo dvore stálo auto. Vlastne to bola iba karoséria kedysi kráľovskej a nezničiteľnej Volgy GAZ 24. Namiesto kolies ju podopierali tehly. Izabela si ju nevšímala. To, čo upútalo jej pozornosť, bol kus oceľovej rúry, aká sa používa na ťahanie vodovodného potrubia. V behu ju zdvihla zo zeme. Príjemný chlad v dlani jej dodal novú silu. Zamierila k vchodovým dverám, ktoré viseli na jednom pánte.

Félix sa vrútil do domu len pár sekúnd po nej. Chystal sa rozhliadnuť, ale jeho zorné pole odrazu zabral oceľový predmet, ktorý pristál na jeho sánke. Bradatá hlava sa zvrtla do strany. Niečo zachrupčalo. Izabela bola presvedčená, že ho prinajmenšom zabila. V tej chvíli jej to bolo jedno. Viac ju znervózňoval fakt, že muž, namiesto toho, aby sa bezvládne zvalil na zem, chytil svoju chlpatú hlavu do dlaní a za hlasného praskania sa ju snažil otočiť do správnej pozície. Bolo to neuveriteľné, ale napokon sa mu to podarilo. Usmial sa.

Tak to už bolo priveľa.

Izabela pustila rúru na zem a s odovzdaným krikom utekala kadeľahšie. Vletela do opustenej miestnosti, kde sa namiesto gauča povaľoval hrubý kartón a zamierila k oknu. Jediným trhnutím ho otvorila a vyskočila von. Félix pozoroval, ako so sebou berie aj sieťku proti hmyzu. Pomalým krokom ju nasledoval.

Izabela sa znova ocitla na ulici. Zodvihla sa zo zeme, no znovu spadla. Do členka jej vystrelila omračujúca bolesť. Napriek tomu sa nemienila vzdať. Rukami sa zaprela do chodníka a posúvala sa vpred. Svet sa jej pomaly strácal. Počula, ako kdesi v diaľke niekto doskočil na zem. Blížil sa. Ona už však bola ďaleko. Zvuky sa vzďaľovali, obraz strácal kontúry. Potom ju osvetlili svetlá.

Félix zaspätkoval do tieňa. Pozoroval, ako červená škodovka s nablýskaným nárazníkom zabrzdila. Široké športové gumy za sebou nechali čiernu stopu.

Len pár centimetrov od hlavy, to je pech, pomyslel si namosúrene. Zvažoval, ako ďalej. Bol ochotný za svoju obeť bojovať. To by však z auta nemohol vystúpiť strážca.

Bradáč sa stratil v tme a rozmýšľal, čo povie svojmu pánovi. Začal sa báť.

Richard zareagoval v poslednej chvíli. V mysli ho stále mátal vykradnutý sklad, keď sa na ceste objavila postava. Plazila sa po štyroch a vystrašeným pohľadom pozerala priamo do oslepujúcich svetiel škodovky.

„Dopekla!“ zrúkol a dupol na brzdu. Periférne videl, ako Jakuba hádže o prístrojovú dosku. Nebyť bezpečnostného pásu, určite by vyletel predným sklom.

Kolesá zakvílili a auto prudko zastavilo. Richard vystúpil, dúfajúc, že zabrzdil včas. Vyšetrovanie nehody vo svete ľudí by mu prinieslo ďalšie neželané problémy. Obzvlášť ťažko by vysvetlil vysoké promile alkoholu v krvi. Hoci jeho schopnosti alkohol nijako neznižoval, nevedel si predstaviť, ako by o tom presvedčil policajtov.

Dievča ležalo na ceste len pár centimetrov od nárazníka. Matne v nej spoznával čašníčku, no už si nevedel spomenúť, z ktorého baru je.

„Preč, rýchlo preč,“ zašepkala, keď ako-tak prišla k sebe.

„Si v poriadku?“

„Rýchlo preč. Blíži sa.“

Richard ju vzal na ruky, uložil na zadné sedadlá a rozmýšľal, čo sa tu, dočerta, stalo.

„Veď to je Izabela!“ zvolal prekvapene Jakub.

„Poznáš ju?“

„Jasné. Spal som s ňou.“

Richard zdvihol obočie.

„Teda u nej. Možno aj s ňou... to je jedno. Čo sa jej stalo?“

Richard si sadol za volant a naštartoval. „To hneď zistíme.“ Voľnou rukou sa dotkol Izabelinho čela a prelistoval jej posledné spomienky. Potom ju uspal. Izabela prestala drmoliť a hlava jej odkväcla.

O niekoľko minút červená škoda vošla do uličky za bývalým hotelom Grand a zaparkovala priamo pred bytovkou, v ktorej býval Richard.

„Úplne hore,“ oznámil strážca, keď odomkol železnú, vchodovú bránu. Spoločne vyniesli Izabelu na štvrté poschodie, kde ju Richard uložil do postele v jednej zo svojich izieb.

Keď sa ubezpečili, že spí, potichu vyšli na chodbu.

„Poďme do kuchyne, musíme sa porozprávať,“ zavelil strážca.

Jakub si až teraz uvedomil, že mu na byte niečo nesedí. Bol obrovský. A spletitý. Zdalo sa, že mal viac izieb ako stredne veľký penzión. Kým dorazili do správnej kuchyne (Jakubovi pripadali dve miestnosti ako dokonalé kuchyne, no Richard ho stále vliekol ďalej) napočítal dvanásť dverí.

„Prepáč, zabudol som, že si tu prvý raz. Určite si zmätený,“ povedal strážca, keď si všimol jeho prekvapený výraz.

„Je to bludisko,“ zvolal ohromený Jakub.

„No, vlastne je to tak, že mi patrí celé podlažie. Všetky štyri byty. Pospájal som ich.“

„Na čo sú ti, preboha, štyri byty?“

„Teraz je to už jeden byt. Zložený zo štyroch. V prípade potreby sa tu dá celkom pekne stratiť. Veľa únikových ciest a tak podobne. Je to jedna z výhod strážcu.“

Dorazili do miestnosti, ktorú Richard konečne uznal za vhodnú na posedenie. Odviedol Jakuba ku stolu a pokračoval: „Napríklad túto kuchyňu používam len pri špeciálnych príležitostiach. Veľmi dobre sa tu premýšľa,“ povedal a otvoril skrinku na kuchynskej linke. Bola plná fliaš s bielym vínom.

„Alebo si dáš radšej červené?“ opýtal sa a otvoril ďalšiu skrinku. Postupne odkryl všetky úložné priestory. Jakub sa díval na pravdepodobne najväčšiu zbierku alkoholu vo svojom živote. Po chvíli rozhodovania nakoniec Richard vylovil zaprášenú fľašu s vyblednutou etiketou.

„Toto bude niečo pre teba. Desaťročný koňak. Čo povieš?“

„Vypijem čokoľvek, len mi predtým daj zajesť. Umieram od hladu,“ odvetil Jakub, ktorý od rána nemal nič v ústach. Richard ospravedlňujúco zakrútil očami.

„Samozrejme, vždy zabúdam na jedlo.“

O chvíľu sa na stole objavil tvrdý syr, hovädzia paštéta a krajce chleba.

„Prinesiem aj nejakú zeleninu?“

Jakub ho pohybom ruky zastavil. „Netreba. Takto je to výborné,“ odvetil s plnými ústami. Richard fascinovane pozoroval, ako zo stola miznú potraviny. Akoby sa blížil koniec sveta.

„Bude v poriadku?“ opýtal sa Jakub, keď skoncoval s jedlom a ochutnal koňak. (Uznanlivo pokýval hlavou.)

„Izabela? Myslím, že áno. Prežila veľmi stresujúci večer, ale dá sa dokopy.“

„Odkiaľ to vieš? Dokážeš ľuďom čítať myšlienky?“ Jakubovi neušlo, ako sa strážca v aute dotýkal Izabelinej hlavy. Bolo v tom niečo magické.

„Iba spomienky. Krátkodobé a v rámci mesta,“ odvetil Richard a viac to nekomentoval. Namiesto toho rozpovedal, čo sa od Izabely dozvedel.

„Takže, čo s ňou teraz bude?“ opýtal sa Jakub, keď skončil.

„Ako to myslíš?“

„No, či jej povieš o nás, o strážcoch mesta a tak. Zasvätíš ju?“

„Prečo by som to robil?“ nechápal Richard. Otvoril fľašu a znova nalial. Miestnosť zahalila sladká vôňa ovocia a včelieho vosku.

Jakub tiež nepoznal dôvod, prečo by mali zaťahovať čašníčku zo Špajze do boja proti temným silám, no akosi sa nevedel zmieriť s myšlienkou, že sa ich cesty rozdelia. Sám bol prekvapený, ako silno túži po jej prítomnosti. Čosi podobné zažil naposledy ako prvák na strednej škole, keď sa beznádejne zaľúbil do Martiny Oravcovej z vedľajšej triedy. Každá minúta bez nej mu trhala vnútro na kusy.

„Neviem to nijako zdôvodniť,“ priznal Jakub, „ale myslím si, že by sme ju mali prijať medzi seba.“

„V žiadnom prípade. Zaťahovať človeka do našich záležitostí je proti všetkým pravidlám.“

„Aj ja som človek.“

„To je niečo úplne iné. Si mestom vyvolený,“ vyprskol Richard.

Jakub sa pohrával s pohárom. Odrazu mu niečo napadlo.

„A čo ak mestom vyvolený povie, že Izabelu potrebuje?“

„O čom to, dopekla, rozprávaš?“ zvolal Richard. Nemal rád, keď sa s ním niekto zahrával. Hoci aj mestom vyvolený.

„O tom, čo cítim.“

„A to je?“

„Že ju budeme potrebovať,“ nedal sa Jakub, ktorému neušiel Richardov sarkastický tón. Správna odpoveď však bola „že ju budem potrebovať“, no tú sa neodvážil vysloviť nahlas. Namiesto toho sa schoval za svoj čerstvo nadobudnutý titul.

„Hlúposť,“ odsekol Richard.

„Čo ak sa neskôr ukáže, že som mal pravdu? Čo ak ma mesto povolalo práve kvôli tomuto zdanlivo bezvýznamnému rozhodnutiu? Sami predsa tvrdíte, že konaniu mesta celkom nerozumiete. Zoberieš si to neskôr na svedomie?“ Jakub si uvedomoval, že to voči Richardovi nie je fér, ale nemohol si pomôcť. V hre bola Izabela. Líca sa mu rozhoreli.

Richard siahol po pohári a na jeden dúšok ho vyprázdnil. A potom ešte raz.

„Porozmýšľam o tom,“ povedal tak pokojne, ako len dokázal.

V skutočnosti by sa o tom nemusel nikto dozvedieť, uvažoval. A možno, možno to naozaj bude... na niečo dobré? A načo? V hlave sa mu rojili otázky. Bola v tom istá dávka rizika, no na druhej strane sa vždy mohol odvolať na mestom vyvoleného. Och, radšej ohnivý démon ako toto, pomyslel si skrúšene.

„Výborne,“ odvetil Jakub a tiež vyprázdnil svoj pohár. Cítil, ako mu koňak udiera do hlavy.

„Keď už nemáš nič na srdci, odprevadím ťa do tvojej izby,“ zamrmlal rozladene Richard. Jakub dopil a vstal. Točila sa mu hlava. Alkohol sa mu rozliezal po tele a Richardov hlas sa začínal rozmazávať. Bolo to vcelku príjemné. Čo mám na srdci? Juj. Iba lásku. A kermezit. A Gorazda, Izabelu, bezdomovcov.

Bezdomovcov! Jasné! Ozaj, už som ti hovoril, že ich poznám? S rozžiarenými očami sa pozrel na Richarda, chytil ho okolo krku a povedal:

„Bezdomovci, ja, bezdomovci, námestie.“ Dočerta, čo to mám s jazykom? Zasmial sa. Ešte raz, počkaj.

„Baaa, doo, grr.“ Do tretice všetko dobré. Tri-šty-ri!

Jakubove viečka strojnásobili hmotnosť a definitívne zatiahli oponu. Richard ho zachytil v poslednej chvíli. Potom sa obzrel na fľašu položenú na stole.

„Veď to nebol ani liter koňaku.“

8.

Demeter si prevaľoval v dlani žltý, deravý zub. Odolal celé veky. Prehryzol nejedno hrdlo, rozdrvil množstvo kostí. A teraz vypadol. Nevedel, či je to dobré znamenie. Zavrel dlaň a pocítil, ako sa mu zub vrýva do mäsa. V každom prípade si bude musieť zohnať náhradu. Hnevalo ho to, no rozhodne to nebol taký problém, akému čelil Félix, ktorý sa práve snažil vysvetliť, prečo žena, ktorá ich videla, nie je dávno mŕtva.

Gorazd sedel obďaleč a počúval. Popritom si skúmavo prezeral starostovu dušu. Celkom zaujímavá prehliadka. Šľachetnosť, bojovnosť, dole v kútiku učupená ľstivosť a oproti nej mamona. Bledý povlak spravodlivosti kde-tu načal temný odtieň bezohľadnosti a zla. Príliš krátko vo funkcii, pomyslel si. Rozmýšľal, či sa jej má zbaviť alebo si ju ponechá. Napokon ju pokrčil do malej neforemnej guľôčky a labužnícky otvoril ústa. Všimol si, že ho Félix s Demeterom pozorujú. Pri pohľade na ich umastené ksichty ho prešla chuť. Zavrel ústa a vložil guľôčku do vnútorného vrecka na saku.

„Hovoríš strážca?“ opýtal sa Félixa.

„Veľký ako skriňa,“ horlivo pritakal bradáč. „Skutočný bojovník.“

„A ty nie si skutočný bojovník?“ zreval pán zla.

Félix sklopil zrak.

Gorazd sa postavil a prešiel k previnilcovi. Studenou dlaňou ho chytil za zátylok. Demeter čakal, že jediným myknutím priateľovi odtrhne hlavu. Cítil, ako v ňom rastie vzrušenie.

„Náš úkryt prestal byť bezpečný,“ spustil Gorazd.

Félix sa v duchu lúčil so svetom.

„Musíme si nájsť nový.“ Druhú ruku zaboril do Félixových mastných vlasov.

Odtrhne mu skalp a rozbije lebku, hádal Demeter.

„A to znamená nové zabíjanie.“ Stisol vlasy a Félixovu hlavu vyvrátil dozadu. Potom sa usmial. Félixovi naskočili zimomriavky. To nebol úsmev, ale otvorená brána do pekla.

„A zabíjanie je potešenie. Hm. Nevymyslel si to zle.“ Spokojne potľapkal Félixa po tvári.

Bradáč prekvapene vzhliadol.

„Napriek tomu – ešte jedna chyba a vlastnoručne vytrhnem tvoje čierne srdce a donútim ťa ho zožrať.“

„Rozumiem, pane,“ horlivo odvetil Félix.

„Odchádzame,“ zavelil Gorazd.

„A čo starosta?“ opýtal sa Demeter.

„Zatiaľ ho niekam schovajte.“

Trojica mužov pomalým, vychádzkovým krokom brázdila nočné ulice Pezinka. Hodiny ukazovali niečo po polnoci a tep mesta klesol na svoje minimum. Okrem hlúčiku tínedžerov postávajúcich pod vysvietenou terasou Alania cafe, kde sa dal zohnať chutný kebab aj v tejto neskorej hodine, im nikto neskrížil cestu. Prešli takmer celú Potočnú ulicu, keď sa Gorazd náhle zastavil a pozrel na vežu evanjelického kostola. Tvár sa mu rozjasnila nečakanou spomienkou.

„Tu som zabil Mikuláša Tretieho. Keď som mu podrezal jeho tučný krk, kvičal ako prasa,“ rozprával pobavene. „Vtedy tadeto tiekol potok.“

„Veľa vecí sa zmenilo,“ podotkol Félix.

„Mesto sa rozrástlo. Je trikrát také veľké, ako si ho pamätáte,“ pridal sa Demeter.

„Je nádherné. Živé, šťavnaté. Na zožratie,“ rozplýval sa Gorazd.

Prešli okolo kultúrneho domu, minuli blok bytových domov a pri kruhovom objazde zahli doprava. Za požiarnou zbrojnicou pokračovali rovno, až kým nedorazili k súdu.

Gorazd sa zastavil. „Tento sa mi celkom pozdáva. Čo vy nato?“ povedal a ukázal na oblúkovitú budovu.

„To nie!“ zvolali takmer zborovo. „Tu sídli spravodlivosť. To nie je nič pre nás.“

Gorazd znechutene odfrkol. Prešiel ešte niekoľko metrov a ohúrene pozrel na budovu prilepenú k súdu z opačnej strany.

„A čo táto?“

Novopostavený bytový komplex ho uchvátil. Strohé hranaté tvary modernej architektúry, množstvo okien a neopracovaný minimalistický vzhľad priťahovali jeho pozornosť ako pouličná lampa nočné motýle. Zaujatý stavbou zišiel z chodníka na cestu, keď sa ozvalo hlasné trúbenie. Čierny mercedes zabrzdil len niekoľko centimetrov od neho. Gorazd bez problémov prečítal nápis na poznávacej značke. PK-TAKO.

Okno na aute sa spustilo dole a odhalilo mäsitú holú hlavu nasadenú na obrovskom tele. Krk chýbal.

„Zmizni, kretén!“ zakričala hlava a ukázala Gorazdovi prostredník s veľkým zlatým prsteňom. Gorazd ustúpil a sledoval, ako sa auto stráca v podzemnej garáži jeho vysnívaného domu.

Vincent Tako zaparkoval a vysúkal sa z auta. Podvedome siahol pod ručne šité, biele sako a skontroloval zbraň. Pekne na svojom mieste, usmial sa. Dnes ju vytiahol iba dva razy. Najprv istému majiteľovi zlatníctva pripomenul, že si ho tento mesiac neuctil pravidelným podielom z tržby, a druhýkrát ju použil iba tak z pasie, lebo sa mu nechcelo platiť za kávu. Namiesto drobných ju na malú chvíľu položil na stôl. Keď čašník pochopil, Tako ju opäť schoval a spokojne odkráčal.

Celkom vzaté – mal za sebou úspešný deň. Tešil sa, ako si doma vystrie nohy, vypije pohárik brandy a zavolá nejakú milú spoločnosť. Hlavou sa mu prehnal húf prasačiniek.

„Chúďa dievča,“ zahundral veselo, keď otváral dvere do bytu.

Do nosa mu udrel zápach. Akoby niekto vložil do smetného koša zhnité vajcia a majonézový šalát a potom zariadil, aby sa týždeň nevynášali smeti. Bolo to divné. Vincent Tako neznášal odpadky. Neznášal špinu a nečistotu. Raz jednému známemu zlomil ruku a vybil predný zub len preto, lebo mu polial gauč červeným vínom.

Rukou siahol po vypínači a byt zalialo svetlo. Tako sa vyzul a zamieril do kuchyne. Skontroloval smetný kôš. Prázdny. Igelitové vrecko bolo na svojom mieste. Umývačka čistá, vyvetraná. Chladnička rovnako v poriadku. Tako sa zamyslel. Nervózne sa hral so svojím zlatým prsteňom. Predstava príjemnej noci sa mu začala rozpadať. Potom mu to napadlo. Záchod. Musí to byť záchod. Niekde sa upchalo potrubie a teraz... Takovi sa zježilo obočie, keď si pomyslel, čo všetko mu môže plávať na podlahe v kúpeľni. Vykročil k malým dverám na konci chodby. Intenzita zápachu rástla. Chytil pozlátenú kľučku a otvoril.

„Obsadené,“ zvolal Demeter a pobúrene zazrel na muža pred sebou. Podvedome stisol kolená.

Tako takmer spadol z nôh. Dôvodov bolo viacero. Po prvé objavil zdroj zápachu. To, čo sa plazilo bytom, bola oproti biologickej toxicite vychádzajúcej z Demetera, iba nevinná hra na pieskovisku.

Po druhé, nedokázal pochopiť, čo robí to škaredé, bezzubé niečo na jeho záchode. Na luxusnej, mramorom vykladanej, zlatom dekorovanej toaletnej mise. Po tretie, vzadu na hlave pocítil čosi povedome ostré. Ako zbehlý užívateľ rôznych druhov zbraní dokázal aj v takej vypätej situácii bezpečne rozoznať chladnú oceľ noža.

„Pánko nemá spôsoby,“ ozvalo sa za Takovým chrbtom. „Zavri dvere a pomaly sa otoč.“

Tako poslúchol a uvidel ďalšieho zarasteného otrhanca. Mafia bezdomovcov, napadlo mu. Nevedel, či sa má smiať alebo plakať.

„No tak, chlapci, len pokojne, kým sa tu nestane niečo zlé,“ spustil vľúdne.

Nenápadne odstúpil od blýskajúcej sa čepele. Ešte jeden krok. Len pomaly, Vincko, upokojoval sa.

Spustil ruky.

„Tak, páni, ako vám môžem pomôcť?“ opýtal sa, no nečakal na odpoveď. Bleskovým pohybom siahol po zbrani pod pazuchou. V mozgu mu už burácal víťazoslávny smiech. Moment prekvapenia, najstarší trik na svete. A najspoľahlivejší. Hrubé prsty vbehli pod sako. Robil to už aspoň tisíckrát. Ten pohyb bol pre neho niečo ako tik. Súhra svalov nevyžadujúca prítomnosť mozgu. (V Takovom prípade bola absencia mozgu veľmi častým javom.) Teraz objíme spiacu oceľ a spustí ohňostroj. Dobrá nálada bola späť.

To by však jeho hrubé prsty nemohli naraziť na prázdne puzdro. Namiesto chladnej ocele stískali prepotenú koženku.

Tako sa zháčil.

„Nehľadáš toto?“ opýtal sa tretí hlas kdesi z prítmia bytu.

Naozaj je to mafia, pomyslel si Tako, ktorý už teraz skutočne ničomu nerozumel. Tretí muž vystúpil z tieňa. Palcom a ukazovákom držal jeho zbraň, akoby to bola zdochnutá mačka.

„Čo to má všetko znamenať?“

„Potrebujeme tvoj byt,“ odvetil tretí muž. Tako si ho so záujmom prezeral. Málokedy videl človeka vyššieho ako on sám.

„A tvoju dušu,“ dodal bezdomovec s nožom. Jeho brada sa podozrivo zachvela.

„Tak to nebude zadarmo,“ zvolal Tako a holými rukami zaútočil na bradatého zdochliaka.

„Dúfal som, že to povieš,“ zazubil sa Gorazd.

Keď bolo po všetkom, Tako ležal bez pohnutia na dlážke. Telo mal posiate červenými štípancami a mapami čerstvých modrín. Z tržných rán na tvári mu vytekala krv, no nebolo to nič vážne. Oveľa väčší problém mal Tako s tým, že nedýchal.

Gorazd si prezeral jeho dušu. Bol fascinovaný. Musel uznať, že takú nádherne čiernu už dávno nevidel. Takmer mu prišlo ľúto, že telo zabili.

„Nevadí. Máme pre teba oveľa vplyvnejšiu schránku,“ zazubil sa a schoval dušu do saka.

Potom prikázal, aby na párty pozvali ďalšieho člena.

Ráno sa Jakub zobudil na vytrvalé, neúprosné zvonenie telefónu. Chvíľu mu trvalo, kým si uvedomil, kde sa nachádza. V bludisku izieb, kúpeľní a kuchýň, rozpamätal sa a zašmátral po telefóne.

Na displeji svietili štyri výstražné písmená: MAMA.

„Och, nie,“ povzdychol si a sekundu zvažoval, či prijme hovor. Napokon tak neurobil, pretože zvonenie odrazu stíchlo. Maminka moja, ako ti ja vysvetlím, čo sa vlastne deje? Snáď by to ani nemusel byť taký problém, uvažoval, keď sa rozospatý zviechal z postele.

Jakubova matka mala vždy blízko k alternatívnemu vnímaniu sveta. Milovala kryštály a liečivé kamene, reči o anjeloch strážnych a viac ako lekárom verila bylinkám, ktoré si vlastnoručne nazbierala. Myslím, že by si sem dokonale zapadla. Spravili by z teba mestskú šamanku. Pri tejto myšlienke sa usmial. Rozhodol sa, že jej napíše krátku esemesku s opatrne vybranou polopravdou, ale skôr, než správu stihol odoslať, sa telefón vybil. Musím sa opýtať Richarda, kde mám ruksak.

Vyliezol z postele a pobral sa hľadať strážcu. Keď prechádzal okolo kúpeľne, v zrkadle si všimol, že má na sebe šaty zo včerajška. Postupne sa rozpamätal na večer. Už druhú noc som zaspal opitý, uvažoval znepokojene. Toto mesto zo mňa spraví alkoholika. Ako sa predieral bludiskom, v hlave mu vyskakovali útržky večerného rozhovoru. Uvedomil si, že má neodbytnú potrebu povedať Richardovi niečo veľmi dôležité. Ibaže nevedel, čo to je.

Našiel ho v kuchyni. Nebol si celkom istý, či to bola kuchyňa zo včera, no príliš mu na tom nezáležalo. Strážca stál vedľa šporáku a veselo obracal voňavú slaninu s vajcom. Vyzeral oddýchnutý a plný elánu. Akoby mal za sebou desať hodín poctivého spánku. Mal čisté šaty a voňal kolínskou. „Dobré ráno. Ako si sa vyspal?“ pozdravil, keď zistil, že nie je sám.

„Fajn,“ odvetil Jakub, usadil sa k stolu a dodal: „Budem potrebovať môj ruksak. Mám v ňom všetko oblečenie. A nabíjačku.“

„V poriadku, ale najprv sa najeme.“ Richard sa otočil a na tanier vysypal volské oko a dlhý plátok chrumkavej slaniny.

„Anglické raňajky, dúfam, že nemáš nič proti,“ povedal strážca a položil na stôl džbán pomarančového džúsu.

Jakubovi sa zdal neprirodzene veselý. Akoby zabudol, že po meste pobehuje divoký vládca z pekiel so svojimi poskokmi. Vražedná partia bezdomovcov.

Jakubovi odrazu v hlave vystrelila kométa. Náhle si spomenul, čo tak súrne potrebuje Richardovi povedať. Ibaže nevedel, či nie je neskoro. „Ja tých bezdomovcov poznám!“ vykríkol.

„Čo?“

„Tí chlapíci, čo prenasledovali Izabelu. Ja ich poznám. Stretli sme sa včera doobeda na námestí. Snažili sa ma presvedčiť, aby som vypadol z mesta.“

Richardova dobrá nálada zmizla ako dym z cigarety. Jakubovi sa zdalo, že spokojný úsmev na strážcovej tvári bol iba prelud.

„To si mi chcel kedy oznámiť?“

„Včera, keď sme sa stretli pred zámkom. Ale hnal si ma dnu a akosi na to nebola vhodná chvíľa. Potom sa stalo toľko vecí, že som na nich celkom zabudol. Spomenul som si až teraz,“ obhajoval sa Jakub.

Richard si ho premeral vážnym pohľadom a na hodnú chvíľu sa odmlčal.

Hoci vyzeral ako boh hnevu, v skutočnosti ho viac ako hnev premáhali obavy. Chlapče nešťastný, do čoho sa to rútime? Do tejto chvíle bol presvedčený, že Gorazda do večera dostanú späť pod zámok, no musel si priznať, že silu protivníka značne podcenil. Bleskový útek, zmiznutie kermezitu, únos starostu a (a to bolo zo všetkého najdôležitejšie) snaha vyhnať mestom vyvoleného preč z Pezinka. Odkiaľ sa o ňom, dopekla, dozvedeli? Celé sa mu to prestávalo páčiť.

Z chodby sa ozval Izabelin hlas. „Haló, je tu niekto?“

„Izabela,“ zvolal Jakub, „už je hore.“

„Viem, bola sa osprchovať,“ odvetil Richard.

„Už ste sa rozprávali? Veď vieš o tom...“

„Ešte nie.“

„Ale povieš jej o nás a meste, však?“

„Zdá sa, že mi nedávaš inú možnosť.“

„Takže ju berieme do tímu?“

Richard prevrátil očami. „Preboha, nie sme žiadna rýchla rota...“

„Práve si tvrdil, že jej všetko povieš,“ skočil mu do reči Jakub.

„Áno, ale to neznamená, že odteraz bude s nami naháňať Gorazda.“

Jakub chcel niečo povedať, no dvere sa otvorili a do kuchyne vstúpila Izabela.

Mala oblečené pánske tričko a široké trenírky. Krátke umyté vlasy jej stáli na všetky strany.

„Ahoj,“ pozdravila a usmiala sa na Jakuba.

Jakub preglgol. Vyzerala tak sexi. Biele zuby, drobné jamky v lícach a oči, z ktorých sálala neskutočná ženskosť. Pod tričkom sa dali vytušiť pevné prsia. Pohľadom skĺzol na jej zaoblené boky, keď si uvedomil, že sa správa ako úchylný voayer. Opätoval jej úsmev a rýchlo zapichol zrak do taniera pred sebou.

Richard usadil Izabelu ku stolu a spoločne sa pustili do raňajok. Jedli mlčky.

Jakub podchvíľou pohľadom naznačoval strážcovi, aby sa pustil do roboty, no ten jeho pokusy prehliadal s tvrdohlavou mlčanlivosťou. Keď sa náznaky stupňovali, zmrazil ho prísnym pohľadom.

„Hej, vy dvaja, deje sa tu niečo?“ zvolala veselo Izabela. Akokoľvek sa snažili o nenápadnosť, už dobrých pár minút sa na nich zabávala.

„Nie,“ odvetil Richard.

„Áno,“ opravil ho Jakub. „Richard ti chce niečo porozprávať. Súvisí to s včerajším večerom.“

„Tak to ma zaujíma. Včera to bolo skutočne na hrane,“ odvetila Izabela a uprela na Richarda zvedavé oči. Bol to pohľad nezbedného mačiatka.

Strážca zložil príbor na tanier. Potom zagánil na Jakuba výrazom, ktorý sľuboval odplatu.

„Tak teda dobre,“ súhlasil napokon neochotne a pustil sa do rozprávania. Začal históriou mesta, pokračoval strážcami a nakoniec sa jej pokúsil vysvetliť, kto sú tie potvory, čo ju včera naháňali. Keď skončil, mal na tvári kropaje potu. Najvyšší čas napiť sa, pomyslel si.

Izabela dlho nič nevravela. Vyzerala, akoby hlboko premýšľala, no v skutočnosti len premáhala potrebu nahlas sa rozosmiať. Nepodarilo sa jej to.

„To nemôžete myslieť vážne,“ chichúňala sa. „Chápem, že včera to bolo dosť divoké, ale toto? Strážcovia? Energie? Telá bez duší? Prepáčte, ale z toho fakt nemôžem,“ odvetila a ďalej sa dusila smiechom.

Za toto ma niekto prizabije, pomyslel si Richard, keď sa postavil a z linky vybral starú zaprášenú fľašu. Otvoril ju a veľmi opatrne nalial do Izabelinho pohára. Kuchyňu zaplavila rajská vôňa. Jakub okamžite spoznal, o čo ide. Ohromený pozoroval, ako Richard Izabele ponúka krv mesta Pezinok.

Izabela sa napila.

A pochopila.

O desať minút horlivo prispievala novými nápadmi, ako dolapiť Gorazda. So svojskou vášňou snovala pasce, aké dokáže vymyslieť iba žena. Richardovi sa jej entuziazmus páčil. Cítil, ako v ňom ožíva bojový duch. Nakoniec to možno nebol až taký zlý nápad, pomyslel si a úkosom pozrel na Jakuba.

Napriek tomu si musel udržať triezvu hlavu. Gorazd bol veľmi zdatný protivník. Nielenže sa mu podarilo nepozorovane utiecť (aj keď teraz už vie, že v tom mali prsty dvaja pomocníci, ktorých pôvod je tiež veľkou záhadou), dokázal sa ešte v ten istý deň zbaviť čelného predstaviteľa a zvoleného vodcu ľudí. Pracoval skutočne bleskovo. A prefíkane. Mesto bez starostu je ako stádo oviec bez pastiera. Výsledkom je chaos. Richard musel uznať, že to bol takticky veľmi dobrý ťah. A čo bude nasledovať? Predpokladal, že jeho ďalším krokom bude získanie kľúča od mesta. Na to však radšej ani nemyslel. Niečo také by bola totálna katastrofa.

„Takže, aké budú naše ďalšie kroky?“ opýtala sa Izabela.

„Zo všetkého najskôr musíme zistiť, kam zmizol kermezit. Bez neho Gorazda nezastavíme. Ako druhé je potrebné zachovať absolútnu bezpečnosť kľúča od mesta.“

„Prečo je ten kľúč taký dôležitý?“

„Dáva moc nad mestom aj z druhej strany. Nadvládu nad ľuďmi Gorazd dosiahne vlastnými silami, ale nadvládu nad mestom jedine s kľúčom.“

„Skús byť konkrétnejší,“ odvetil čoraz viac zmätený Jakub.

„Najlepšie bude, ak vám to ukážem,“ rozhodol Richard a postavil sa od stola. „No poďme, poďme! Urobíme si prechádzku, tak vám najlepšie vysvetlím, čo znamená vlastniť kľúč od mesta. A okrem toho, máme dohodnuté jedinečné stretnutie. Nerád by som meškal.“

Na rušnej ulici im do tvárí udreli slnečné lúče. Po niekoľkých metroch sa Jakubovi pod pazuchami začal zrážať pot. To mu pripomenulo, že sa nestihol prezliecť a ani umyť. Mal pocit, že ak si čo najskôr nedá sprchu, Gorazdova partia bezdomovcov ho prijme s otvorenou náručou. Pre istotu sa postavil ďalej od Izabely. Nechcel, aby zacítila, ako zapácha. Mlčky prešli na roh Štefánikovej ulice. Autá sa tu vliekli v hustom rade a snažili sa nájsť voľné parkovacie miesta. Vrčanie nespokojných motorov sa odrážalo od vysokých budov a kdesi v diaľke zavíjala sanitka.

„Mať kľúč od mesta vo svojej moci znamená veľmi veľa,“ povedal Richard, keď dorazili ku križovatke.

„To sú všetko také neurčité tvrdenia,“ sťažovala sa Izabela.

Richard sa k nej otočil a začal kráčať pospiatky.

„Znamená to, že mesto ti je naklonené,“ vysvetľoval a bez toho, aby sa obzrel za chrbát, vstúpil do premávky. „Nech sa páči, nasledujte ma,“ povedal potmehúdsky.

Napriek tomu, že nebol na prechode a cesta bola zaprataná vozidlami, autá ho ako zázrakom obchádzali. Bez jediného zatrúbenia, bez jedinej zamračenej tváre. Jakub s Izabelou váhavo vykročili za ním. Richard ich vychádzkovým krokom zaviedol do stredu frekventovanej križovatky. S otvorenými ústami pozorovali, ako sa prúd automobilov odkláňa alebo zastavuje. Odpudzovali ho ako olej vodu. Pohodlne prešli na druhú stranu.

„Hm, nezdá sa vám, že je to slnko dnes príliš ostré?“ povedal Richard a zažmúril na modrú oblohu. Potom mávol rukou a vŕby, ktoré lemovali chodník, začali nakláňať svoje koruny. Ako strážca kráčal, jedna za druhou mu vytvárali príjemný tieň. Nikto z okoloidúcich si nič nevšimol. Jakub s Izabelou s otvorenými ústami civeli na svojho sprievodcu a nedokázali uveriť vlastným očiam. Ako je to možné? Sú snáď tie stromy živé? Samozrejme, že sú živé, ale žeby až tak? S podobne šialenými úvahami prešli až ku Cafe Journal. Pred žltou fasádou kaviarne sa rozťahovala terasa, schovaná pod širokými slnečníkmi.

„Nemáte chuť na kávu?“ opýtal sa Richard. Izabela si všimla, že všetky stoly boli beznádejne obsadené. Možno sa nájde nejaké miesto vnútri, pomyslela si, no strážca znova nebadane mávol rukou.

Párik mladých zaľúbencov sa, bez toho, aby tušil prečo, zdvihol na odchod. Šťastne sa pobozkali a zakvačení do seba odkráčali ulicou preč. Na uvoľnenom stole po nich ostali takmer nedotknuté šálky espressa a dezert.

„Čo chôdza, neunavuje vás?“ Nevedno odkiaľ, v hustej premávke áut sa objavil taxík. Zaparkoval na široko-ďaleko jedinom voľnom mieste. Čuduj sa svete, len pár krokov od Richarda.

Prechádzali mestom, ktoré im plnilo všetky želania. Automaty vydávali plechovky, semafory sa zeleneli, fontány osviežovali a rozhlas hral presne tie skladby, ktoré práve chceli počuť. Brány sa otvárali, verejné toalety boli vždy po ruke a čisté ako nevestine šaty.

Izabela s Jakubom pochopili. Mať kľúč od mesta bola veľká vec.

„Viete si predstaviť, čo by sa stalo, ak by sa ho zmocnil Gorazd?“ opýtal sa Richard a významne zdvihol obočie. „Bol by to koniec všetkého. Rovnováhu by vystriedal chaos.“

„A kde je kľúč teraz?“ vyzvedala Izabela.

„Stará sa o neho hlavný strážca mesta. Zodpovedá za jeho bezpečnosť.“

„Takže našou prioritou je udržať Gorazda čo najďalej od kľúča,“ povedal Jakub.

„A nájsť kermezit,“ doplnila Izabela. Potom jej napadlo, prečo sa vlastne na kermezit neopýtajú samotného mesta? Predsa musia nejako komunikovať.

„To nie je také jednoduché,“ vysvetľoval Richard. „Strážcovia sú niečo ako biele krvinky. Napríklad tuto Jakub. Môže mať v tele vírus a vôbec o tom nevie. Pohodlne si žije svoj život, zatiaľ čo v jeho vnútri prebieha šialený boj. Biele krvinky sa snažia identifikovať a zlikvidovať nákazu. Ak sa im to podarí, je všetko v poriadku. Ak nie, choroba vyústi v horúčku, bolesť a možno aj smrť. Ale Jakub sa s krvinkami nedokáže porozprávať.“

Jakub zbledol. Podvedome sa chytil za brucho.

„Rozumiem,“ odvetila Izabela.

„Ja teda nie,“ ozval sa Jakub. „Ak s vami mesto nekomunikuje, ako vám oznámilo, že práve ja som ten vyvolený?“

Richard sa zamračil. Zhlboka sa nadýchol a potom prudko vypustil vzduch cez ústa. Znelo to, akoby si odfrkol kôň. Krvinky asi nebol najlepší príklad. Ale mohol on zato, že je to všetko také komplikované? Radšej démon ako toto.

„Určitá komunikácia existuje. Pomocou kľúča mesto dáva najavo svoje potreby. Ale na to, ako to presne funguje, sa musíš opýtať hlavného strážcu. Komunikovať s mestom je iba jeho výsada.“

Izabela sa snažila pochopiť, čo práve počula. Jakub to už dávno vzdal. Na jeho vkus to bolo až príliš veľa komplikovaných a nejasných informácií. Prijal by o niečo priamočiarejšie riešenie.

„Aby sme svoju úlohu čo najskôr splnili, dohodol som na dnes jedno stretnutie. Bude ma to síce stáť dve fľaše archívneho vína, no v tomto prípade sa oplatí byť štedrý.“ Richard zastal pred kláštorným kostolom a významne sa pozrel na svoju družinu.

„Netvár sa tak záhadne. Nezabúdaj, že poznám hlavného strážcu Pezinka. Som mestom vyvolený. Mňa už len tak nejaké stretnutie neprekvapí,“ povedal žartovne Jakub.

„A ja som utiekla pravej ruke samotného pána zla,“ pridala sa Izabela.

Richard sa zatváril naoko sklamane.

„Takže stretnutie s pánom Meisslom nebude pre vás žiadne prekvapenie? Tak to ma mrzí.“

„Robíš si srandu?“ zvolal prekvapene Jakub.

„Nie je on náhodou po smrti?“ opýtala sa Izabela.

„Už poriadne dlho,“ pritakal Richard.

9.

Félix a Demeter sedeli na luxusnej sedačke a s napätím pozorovali svojho pána. V ruke držal dušu černejšiu ako uhlie v tmavej pivnici a skláňal sa nad tučným, vyblednutým telom. Z úst mu vychádzalo nezrozumiteľné mrmlanie. Hrubými prstami neobyčajne citlivo zaviedol dušu do nehybného korpusu a na čele urobil znak, ktorý Demeterovi a Félixovi nič nehovoril.

Vystrel sa a pozorne čakal. Keď sa nič nedialo, nervózne stiahol obočie. Nahnevane zavrčal a z celej sily vyťal starostovi po papuli. Telo okamžite otvorilo oči. Gorazdova tvár sa vyjasnila.

Tako sa poobzeral okolo seba. Pri pohľade na známe prostredie svojho čistého bytu sa mu na tvári usadil uľahčený výraz. Potom však uvidel trojicu bezdomovcov a znova sa zamračil.

Takže to nebol iba sen, pomyslel si a okamžite rozmýšľal, čo okolo seba použije ako zbraň. Tentoraz ma nedostanete.

Najvyšší z trojice sa na neho usmial a opýtal sa:

„Vieš, kto si?“

„Čo je to za blbú otázku?“ odvrkol Tako. Pod krkom sa mu okamžite zjavil nôž.

„Prestaň, Félix, len teraz sme ho oživili,“ okríkol muž bezdomovca, ktorý mu držal pod krkom ostrú čepeľ.

„Som Vincent Tako,“ odpovedal Vincent. „A vy traja ste už teraz mŕtvi. Neviem, čo máte v pláne, ale už teraz ste mŕtvi, rozumiete? Od chvíle, kedy opustíte tento byt, vám ostáva najviac hodina života. Potom ste mŕtvi. Dobre si to uvedomte, ešte predtým ako urobíte nejakú hlúposť, mŕtvoly.“

„Ale my si to uvedomujeme, samozrejme, že si to uvedomujeme. A veľmi si tvoju moc vážime,“ prehovoril chlácholivo Gorazd. „Rozhodne ju nepodceňujeme. Dokonca nás zaujala natoľko, že sme sa rozhodli posunúť ju o niečo vyššie.“

„O čom to, kurva, trepeš?“ zamrmlal Tako.

„Čo by si povedal na to, keby si, čo sa moci týka, mohol hrať prvú ligu? Zabudni na Taka šmelinára, vydierača a nájomného bitkára. Ten niktoš je minulosť. Predstav si tie najvyššie miesta. Predstav si neobmedzenú moc.“

Tako sa pokúsil zamyslieť. Doteraz sa cítil spokojný a šťastný. Mal peniaze, rešpekt na temných miestach a o jeho služby bol veľký záujem. Miloval násilie, o ktoré v jeho brandži nebola núdza. Čo viac by mohol chcieť? Ešte chvíľu sa pokúsil zvažovať, o čom mu dlháň rozpráva. Potom asi minútu formuloval svoju odpoveď.

„O čo ide?“ zhúkol napokon.

„O toto,“ povedal dlháň a podal mu zrkadlo.

Tako v ňom uvidel tučný ksicht, ktorý dobre poznal. Ksicht, ktorý mu prekazil nejeden skvelý zámer.

Opatrne natočil hlavu a keď sa odraz v zrkadle pohol, zdesene vykríkol.

Prstami váhavo prechádzal po mäsitých lícach starostovej vypasenej tváre.

„S týmto ksichtom,“ ukázal Gorazd na zrkadlo, „a s týmto mozgom,“ zaťukal na Takove čelo, „dokážeš fantastické veci.“

„Čo ste to so mnou porobili? Kto vlastne ste?“ otázok bolo viac, no vynárali sa takou rýchlosťou, že Takove ústa jednoducho nestíhali.

„Spravili sme z teba pána Pezinka. Nechceme za to takmer nič,“ povedal Gorazd.

„Takmer nič je niekedy viac ako úplne všetko,“ zafilozofoval Tako a sám sa počudoval, kde sa v ňom nabrali také komplikované slová.

„Závisí od uhla pohľadu,“ oponoval Gorazd. „My však od teba chceme naozaj len drobnosť. Chceme, aby si nastúpil do úradu starostu a bol sám sebou. Občas sa ohlásime a poprosíme ťa o láskavosť. Z moci, ktorá ti je momentálne pridelená, to bude z tvojej strany skutočne zanedbateľná službička.“

Tako premýšľal. V novom tele sa cítil nepohodlne. Bolel ho chrbát, v žalúdku mu čosi neprirodzene čvachtalo a pocit, že má na hlave mastné prepotené vlasy, ho privádzal do šialenstva. Na druhej strane ho moc, ktorá sa pred ním otvárala, neskutočne priťahovala. Starosta Pezinka. Takov mozog prácne zvažoval možnosti. Buď budeš pátrať prečo a ako, a dokedy, alebo sa jednoducho chytíš príležitosti a trocha to v meste roztočíš. Usmial sa. Druhá možnosť sa mu pozdávala oveľa viac.

„Myslím, že sa dohodneme,“ vyhlásil nakoniec.

Gorazd sa široko usmial. „Výborne, výborne,“ skandoval a jeho zafúľaní pomocníci sa pridali.

Richard spolu so svojimi spoločníkmi obehol celý blok domov a oblúkom sa vrátil k radnici. Vošiel na nádvorie a bez toho, aby si ktokoľvek niečo všimol, otvoril staré nenápadné dvere, umiestnené za kamenným schodiskom. Izabela s Jakubom ho rýchlo nasledovali. Dnu ich privítal stuchnutý vzduch a teplota o dobré tri stupne nižšia ako vonku. Miestnosť predeľoval drevený pult, ktorý sa ťahal od jednej steny po druhú. Za ním stáli rozpadnuté skrinky ovešané pavučinami. Obchod, napadlo okamžite Izabele. Jakub bol o niečo bližšie.

Dnes sú to pavučiny, ale viem si predstaviť, že v minulosti sa na poličkách tlačili fľašky s medikamentmi, pomyslel si. Prstami prešiel po zaprášenom pulte a na malý okamih zavrel oči.

Predajňa ožila. Prach nahradila vôňa sušených byliniek. Za pultom stál muž a starostlivo vážil biely prášok. Zo zadnej miestnosti sa ozýval detský smiech.

„Toto je lekáreň, však?“ opýtal sa, keď otvoril oči.

„Vitajte v lekárni U čierneho medveďa. V jednej z prvých dvoch lekární v meste Pezinok. Jej posledným vlastníkom...“

„Bol František Meissel,“ dokončil namiesto Richarda Jakub.

Strážca prisvedčil a dodal: „Nepoznám lepšie miesto na stretnutie.“

Izabela obišla pult a zastavila sa pred malým mosadzným zvončekom. „Rozkošné.“ Zdvihla dlaň a chystala sa zazvoniť.

„Ešte nie,“ skríkol Richard. „Skôr než zavoláme prievozníka, musím vám dať inštrukcie.“

„Koho?“

„Prievozníka. Je to veľmi svojrázny typ...“ Richard chcel povedať človeka, no uvedomil si, že to celkom nevystihuje jeho podstatu. „... osobnosti,“ doplnil napokon. „Je náladový a panovačný. Takže rozprávať budem len ja. Ak sa vás niečo opýta, odpovedajte krátko. Inak budete v tichosti čakať, kým nezavolá Meissla. Rozumeli ste?“

Obaja prikývli.

„Tak teda poďme nato,“ povedal Richard a dlaňou udrel do zvončeka.

Najprv sa nedialo nič, okrem toho, že sa v miestnosti výrazne ochladilo. Richard chcel udrieť po zvončeku druhý raz, keď priestorom začal poletovať prach. Jakub a Izabela ustúpili k stene a podvedome sa začali obzerať po únikovej ceste. Dvere od skriniek sa s hrmotom rozleteli a spretŕhali šedé pavučiny. Tie sa pridali do tanca a vírili v povetrí ako kusy cukrovej vaty. Viditeľnosť klesla na niekoľko centimetrov a ovzduším preletel závan silnej, ťažkej vône. Jakub si uvedomil, že ju pozná, no za ten svet si nevedel spomenúť, odkiaľ. Odrazu všetko ustalo. Zrnká prachu sa na krátku sekundu zastavili a potom popadali na zem ako olovené guľky. Priestor sa vyčistil, ostala iba vôňa parfumu. Jakub sa odvážil otvoriť oči. Celkom presne nevedel, kedy ich zavrel, rovnako ako nevedel, ako sa mu do náručia dostala Izabela. Za pultom stála nízka postava s obrovským klobúkom a dlhými kučeravými vlasmi. Bolo to bláznivé, no Jakubovi pripomínala Slasha z Guns and Roses. Ešte aj na nose mu sedeli rovnaké zrkadlovky, aké nosil známy gitarista.

„Máš víno?“ ozval sa chlapík a dlhými, kostnatými prstami zabubnoval po stole.

„Mal by si zmeniť parfum, Moris, nedá sa tu dýchať,“ povedal namiesto pozdravu Richard a rukou si prikryl nos.

„Boswellia carteri,“ vysvetľoval mužík odmerane, „lepšie známa pod názvom Olibanum alebo kostolné kadidlo. Musíš mi prepáčiť, no nie je veľa vôní, ktoré prekryjú pach smrti.“

„Skús myrtu,“ navrhol Richard.

Mužíček pokrčil nos. „Príliš sladká.“ Potom sa zarazil a povedal: „Neodpovedal si mi na otázku.“

Richard vytiahol z kapsy jednu z fliaš a posunul ju pred mužíčka. „Ideš priamo na vec, to sa mi páči.“

„Nemám veľa času,“ odvrkol Moris.

Richard sa uškrnul. Vedel, že Moris má pri svojej nesmrteľnosti času, koľko len chce. Vlastne táto veličina pre neho nič neznamenala. Mohol pobehovať po jej osi hore dolu ako závažie na váhe.

„Samozrejme, nebudem viac zdržovať. Našiel si ho?“

„Nebolo to jednoduché,“ odvetil Moris a začal študovať etiketu. Hoci mal na nose okuliare, vzrušenie v jeho tvári sa nedalo prehliadnuť. „Je to starý frfloš. “

Nik nie je väčší frfloš ako ty, Moris, pomyslel si Richard, no nahlas nič nepovedal. Namiesto toho sa usmial a prikývol.

Moris nahodil výraz kyslejší ako päťlitrová fľaša uhoriek.

„Také služby niečo stoja,“ povedal po chvíli. „Navyše, ak som mu nesmel prezradiť, kto ho volá...“

„Máš kráľovsky zaplatené,“ bránil sa Richard. „Ak ti je málo, vráť víno a ja odídem.“

Moris rýchlo pritiahol fľašu k sebe. „No, no, len sa toľko nerozčuľuj. Nehovorím, že som ho nedotiahol, ale že to dalo robotu.“

„Tak, čo keby sme sa do toho pustili?“ navrhol Richard.

„Dobre teda,“ povedal napokon Moris a pustil sa do práce.

Jakub pozoroval, ako Slash stuhol. Vyzeral, akoby listoval v pamäti a hľadal niečo veľmi dôležité. Odrazu jeho tvár začala bublať. Vysoký klobúk zletel na podlahu a dlhé kučeravé vlasy menili tvar i farbu. Mužík podrástol, zoštíhlel, ošedivel, jeho nos sa zašpicatil a telo sa odelo do síce nemoderného, ale stále veľmi vkusného obleku. Slnečné okuliare nahradili dioptrie v zlatom ráme.

Muž, ktorý odrazu pred nimi stál, vyzeral zmätene. Chvíľu trvalo, kým sa spamätal. Očami tikal zo strany na stranu, až kým sa nezasekol pri drevenom pulte. Pri pohľade na zvonček sa stará tvár rozjasnila. Nebadane sa usmial.

Potom uvidel trojicu ľudí stojacich na opačnej strane a znova sa zamračil.

„Strážcovia?“ zvolal nahnevane.

Richard dúfal, že ho nespozná tak skoro. Potreboval trocha času, aby starého ducha presvedčil na rozhovor. Zabudol však, že ľudia z druhej strany dokážu čítať aury. Tá jeho svietila ako plameň.

„Tak preto mi Moris nechcel nič povedať,“ hromžil duch. „Nemienim s vami strácať čas. Okamžite zavolajte toho zradného prevádzača.“

„Počkajte, pán Meissel, ide o vážnu vec,“ snažil sa ho presvedčiť Richard.

„Ako vždy. Nie, nemám záujem. So strážcami si nemám čo povedať.“

„Neprišli sme s prázdnymi rukami,“ odvetil Richard a vytiahol z kapsy druhú fľašu vína.

Meissel sa zastavil. Oči sa mu rozšírili a tenké pestované ruky pochytila mierna triaška. Tú fľašu poznal. Uvedomil si, že bola z roku, kedy sa ešte robilo poctivé víno. Nie ako teraz, malinovky, pomyslel si znechutene. Ešte chvíľu zvádzal vnútorný boj, no napokon pristúpil bližšie. Schmatol fľašu, aby zistil, či sa nemýlil.

Bola to ona. Fľaša, za ktorú by sa väčšina druhej strany bola ochotná opäť narodiť. Chcel ju. Priam metafyzicky túžil po jej chuti. Ale za žiadnych okolností nechcel prísť o dôstojnosť.

„No, to je toho! Myslíš si, že mi na stôl položíš fľašu zriedeného ochuteného nápoja, ktoré s neskutočnou drzosťou voláš víno, a ja si pustím do gatí, čo?“

„To by som si nikdy nedovolil,“ odvetil Richard.

Muž si napravil okuliare a lepšie sa pozrel na zaprášenú fľašu.

„Kde si to splašil, ty naničhodník? Komu si to čmajzol? Ale však to je jedno. Dobré víno je dnes vzácnosť a treba ho piť, keď je príležitosť, nie?“

Richard prikývol a v ruke sa mu objavila vývrtka.

Meissel ju zručne zaboril do korkového vrchnáku. Keď ho vytiahol, pozorne ho ovoňal.

„Mamičkine spodničky, to je lahoda. Cítiš, ako voní? To je ako, ako, ale čo ti budem hovoriť. Ty tomu aj tak prd rozumieš. Povedz, čo za to chceš?“

„Porozprávať sa,“ odvetil Richard.

„Za normálnych okolností sa so strážcami nebavím, ale keď už si si urobil toľkú škodu, som ochotný spraviť výnimku. Ej, ešte stále mám na vás ťažké srdce!“

Meissel zozadu priniesol stoličky a jeden pohár. Keď si všetci posadali, obradne si nalial. Víno bolo zakalené, neurčitej farby.

„Možno by som vás aj nechal ochutnať, ale musíte uznať, že je škoda slopať takýto poklad hubami, ktoré tomu nerozumejú. Takže tak.“

Potom si odpil a tvár mu zaplavilo more blaženosti.

„Tak, teraz sa môžeme porozprávať. S čím si nevieš rady? Ženy? Lieky? Peniaze?“

„S Gorazdom,“ povedal Richard.

Meissel mal čo robiť, aby víno nevypľul na podlahu.

„Srandy bokom, mladý muž. S týmto menom sa nežartuje.“

„Kiež by som len žartoval. No vec sa má tak, že Gorazd ušiel.“

Keď Meissel pochopil, že strážca skutočne hovorí pravdu, pochytil ho hnev.

„Ja som im to hovoril! Došiel vám kermezit, čo? Hovoril som tvojim predchodcom, nech sa netešia predčasne. Kermezit nie je riešenie. Dokázal ho uspať, znehybniť, ale ten hlúpy kameň sa míňal. Bolo treba vymyslieť niečo účinnejšie. No myslíš, že ma počúvali? Pche! Hneď ako zistili, že ma už nepotrebujú, prestali sa so mnou zaoberať. Vylúčili ma zo svojho spoločenstva a tvárili sa, akoby som vôbec neexistoval.“

Richard veľmi dobre vedel, prečo sa Meissel na strážcov hnevá. Jeho predchodcovia sa k nemu nezachovali práve najlepšie. Dúfal, že sa mu podarí aspoň čiastočne napraviť starcovu mienku o strážcoch.

„To mi je ľúto,“ povedal.

Meissel mávol rukou.

„Neospravedlňuj sa za to, čo nie je tvoja chyba,“ odvetil zmierlivo duch. „Radšej mi povedz, čo sa to tam hore deje.“

„Kermezit sa neminul, ale zmizol. Niekto ho ukradol,“ vysvetľoval situáciu Richard. Postupne duchovi vyrozprával všetky udalosti posledných dní. Nevynechal vyprázdnený sklad, otrhaných pomocníkov, ani fakt, že Jakub je prvý človek, ktorého si mesto pritiahlo na pomoc.

Meissel celý čas pozorne počúval. Nebyť toho, že si občas nalial, vyzeral, akoby zamrzol. Mŕtvi ľudia nemajú potrebu neustále sa hýbať, len aby si pripomenuli, že sú ešte nažive.

Keď Richard skončil, Meissel sa mu pozorne zahľadel do tváre. O čom to tu rozpráva? Fakt to nevidí? Pomyslel si s úžasom a pohľadom preskočil na Jakuba. Človek? To iste.

„Deje sa niečo?“ opýtal sa opatrne Richard, keď si uvedomil, ako na neho Meissel prekvapene zíza.

„Ty to fakt nevidíš?“ opýtal sa neveriacky duch.

„A čo?“

„No predsa toto.“ Meissel sa postavil, prešiel k Jakubovi, schmatol ho za tričko a poriadne ním zatriasol. Prekvapený Jakub sa začal brániť. Znova pocítil príval energie, ktorá mu nedovoľovala skloniť hlavu, ale naopak, nútila ho prejsť do protiútoku.

„Prestaňte!“ zvolal a snažil vyslobodiť z duchovho zovretia. Keď už malo prísť na päste, duch Jakuba pustil. S úžasom pozoroval, ako sa okolo prekvapeného mladíka roztancovala červená aura. Nebola taká intenzívna ako pri tom druhom strážcovi, ale i tak bol presvedčený, že to nie je aura človeka, ale strážcu.

„Čo to vyvádzate?“ zvolal nahnevane Richard.

„Musíte byť naozaj neschopný, keď ste doteraz neprišli na to, že toto,“ prstom ďobol do Jakubovej hrude, „nie je človek, ale strážca.“

Richard sa chcel schuti zasmiať, no potom mu v hlave vybuchol meteorit a odrazu všetko začalo dávať zmysel. Konečne si uvedomil, koho mu Jakub tak veľmi pripomína. To nemôže byť pravda, pomyslel si. Ale bola. Tie oči, jemná, takmer detská tvár a vysoké čelo ako stvorené na nasávanie vedomostí. Každým ďalším pohľadom sa utvrdzoval v tom, že pred ním stojí potomok jeho najlepšieho priateľa.

Jakub preglgol. Vôbec sa mu nepáčilo, ako sa na neho pozerajú.

„Kto je tvoj otec?“ opýtal sa ho prudko Richard.

Jakub poznal otca len z maminho rozprávania, ktoré bolo veľmi stručné a neochotné. Netušil prečo, ale mama sa tejto téme snažila vždy vyhnúť. To, čo vedel, boli len všeobecné informácie, na základe ktorých si ešte ako malý chlapec vysníval neohrozeného otca, statočného hrdinu, ktorý však zomrel príliš skoro. Nemal poňatia, ako blízko bol pravdy.

„Neviem. Zomrel skôr, ako som sa narodil. Prečo sa pýtaš na môjho otca?“

Richard na moment zaváhal. To je neuveriteľné. Odrazu pociťoval k mladému mužovi ohromnú, priam otcovskú náklonnosť.

„Lebo, ak som sa nezbláznil, to bol strážca mesta Pezinok.“

„To nie je možné. To...“ Jakub mohol uviesť desiatky argumentov, ktoré by vyvrátili Richardove šialené tvrdenie, ale odrazu si aj on uvedomil, že napriek všetkému to možné je. Veci do seba zapadali a dávali, aj keď ťažko uveriteľný, no predsa len zmysel.

„Teodor by bol určite rád, keby ťa videl.“

„Teodor? Chceš tvrdiť, že strážca najvyššej rady bol môj otec?“

„Som o tom presvedčený. Môžem?“ Richard chytil Jakuba, za predlaktie a začal mu vyhŕňať rukáv.

„Teodor, mal na ramene zvláštne znamienko. Niečo ako šmuhu od atramentu. Nie veľmi výrazné, ale stačilo nato, aby upútalo moju pozornosť.“

Keď sa dostal až k Jakubovmu ramenu, spokojne pokýval hlavou. Hneď vedľa jazvy po očkovaní sa na Jakubovej pokožke rozliezala drobná, no neprehliadnuteľná škvrna.

Keď opadlo všeobecné prekvapenie a Meissel pripomenul vážnosť situácie, rozrozprával sa o bezdomovcoch, ktorí zastrašovali Jakuba.

„Podľa toho, čo si mi o nich povedal, si myslím, že sú to bývalí členovia baníckej armády. Tvrdilo sa o nich, že sú nesmrteľní. Nie je to pravda. Môžu zomrieť, ale na to, aby natiahli brka, sa treba veľmi snažiť. Také prízemnosti ako choroba alebo vysoký vek im neublížia. Treba na nich niečo ťažké a ostré.“

„Je možné, že majú na svedomí prázdny sklad kermezitu?“ opýtal sa Richard.

„Rozhodne nie. Kameň má na nich zdrvujúci účinok.“

Meissel sa na chvíľu zamyslel. Potom dodal „Zdá sa, že tu máme niekoho tretieho. Niekoho oveľa mocnejšieho. Niekoho, kto vedel, kde sa ukrýva kermezit.“

Richard vedel, kam Meissel mieri, no túto hypotézu odmietal prijať.

„Žiaden strážca by nezradil svoje mesto. Sme z neho stvorení. Prečo by sa mesto stavalo proti sebe?“

„Rozprávaš, akoby to tvoje milované mesto bolo zo zlata!“ vykríkol odrazu duch. Jeho tvár blčala hnevom. „Či sa v ňom nenachádzajú temné uličky? Či si nikdy nešiel okolo opustených barákov, z ktorých vanul strach? A čo zatvorené továrne? Podradné štvrte? To nepatrí k tvojmu mestu? Nie si ty hnetený aj z tejto strany? Nie je aj v tebe kúsok zla? Vy strážcovia podliehate svetským nerestiam rovnako úspešne ako obyčajní ľudia. Tvárite sa honosne, a pritom slopete ako dúhy, ohovárate sa, klamete a neviem čo ešte. Ste horší ako grécki bohovia.“ Meissel bol len niekoľko centimetrov od Richardovej tváre a prepaľoval ho pevným pohľadom.

Strážca sklopil zrak. S ťažkým srdcom musel uznať, že duch má pravdu. Vykradnutý sklad, zastrašovanie mestom vyvoleného, aj nepozorovaný útek z temnice. To všetko potvrdzovalo hypotézu o tom, že Gorazdovi pomáha strážca.

„Možno je v niektorom strážcovi viac temna, ako si myslíš,“ dodal už pokojnejšie duch. Bolo mu úbohého strážcu ľúto. Podľa aury, ktorú vyžaroval, usúdil, že je to skutočne čestný ochranca mesta. Aspoň jeden po toľkých rokoch, pomyslel si.

„Ako sa dá kermezit zničiť?“ ozvala sa po prvý raz Izabela.

Meissel na ňu pozrel, akoby sa len teraz objavila a uvedomil si, že i ona vyžaruje zvláštnu auru. Nepatrila k strážcom, no už od prvého pohľadu na nej bolo čosi výnimočné. Nedokázal ju celkom presne zaradiť. Je možné, že by mal obyčajný človek tak nádherné farby? Rozhodne v sebe niečo ukrývala.

„To vôbec nie je zlá otázka,“ povedal pochvalne. „Ale odpoveď je mne neznáma. Kermezit nie je obyčajný kameň. Študoval som ho mnoho rokov, a aj tak som sa o ňom veľa nedozvedel. To málo, čo som o ňom zistil, som zapísal do knihy, ktorá, ak si dobre pamätám, naposledy ležala v mojej pracovni.“ Pozrel na Richarda, aby sa ubezpečil, že vie, kde to je. Strážca prikývol.

„Je ale možné, že si už dobre nepamätám,“ dodal zamyslene. „Tu v záhrobí je pamäť veľmi prchavá záležitosť.“

„Pomôže nám to nájsť kermezit?“ opýtala sa Izabela.

Duch sa zasmial. „Znova musím odpovedať, že neviem. Ale veľmi sa na to nespoliehajte. Na vašom mieste by som zmenil zmýšľanie.“

Richard na neho so záujmom vzhliadol. „Ako to myslíte?“

„Už vieme, prečo je mládenec mestom vyvolený. No ani prítomnosť krásnej slečny,“ Meissel venoval Izabele úsmev, „v tomto podivnom spoločenstve nie je náhodná.“

Meissel pozoroval, ako sa jej zvláštna aura mení, vždy, keď sa pozrela smerom k Jakubovi. Zakaždým, keď mu venovala pohľad (čo sa dialo takmer každú chvíľu), jej sýto-fialový mrak začal iskriť ako obrovská prskavka. Ani mladíkova aura neostávala pokojná. Reagovala na dievča ako hladina jazera, do ktorej sa oprie vietor. Bolo zábavné pozorovať, ako sa priťahujú.

Duch si odpil vína a sprisahanecky sa nahol ku návštevníkom.

„Poviem vám tajomstvo: už dávno neverím, že skutočnou zbraňou proti temnote je kermezit. Musí to byť niečo viac. Niečo, čo nevzniká na počkanie, niečo, čo sa nedá vydolovať v útrobách zeme. Rozmýšľajte o tom.“

Richard sa zatváril sklamane. Pri svätom Urbanovi, to som sem prišiel počúvať reči o sile lásky? To nemôže byť pravda. Cítil sa ako na sedení s Danielle Steellovou. Milujte sa a vaša láska všetko prekoná. Od objaviteľa kermezitu si sľuboval rozhodne viac.

„Kľúč je zatiaľ v bezpečí?“ opýtal sa znenazdajky Meissel.

„Je u hlavného strážcu,“ odvetil Richard.

„Nuž, to je dobre. Ale nezabúdajte, že sa o týždeň sa koná vinobranie.“

Do Richarda akoby udrel blesk. Zbledol, vytreštil oči a v sekunde pochopil, v akom nebezpečenstve sa nachádzajú. Ako len mohol zabudnúť na vinobranie.

10.

Červená škoda rezala zákruty a svišťala vlnou zelených semaforov ako blesk. Richard zvieral volant a dúfal, že Morana zastihne v kancelárii. Vo svete ľudí pracoval hlavný strážca ako riaditeľ mestského múzea. Keď už tam budeme, môžeme sa porozhliadnuť aj po Meisslovom denníku, zvažoval.

Skôr ako sa duch Meissla zmenil späť na ufrflaného Morisa, stihol im dopodrobna opísať ďalšie štyri miesta, kde by sa zápisník mohol nachádzať. Potom dopil fľašu, pozval Izabelu na nezáväzné rande, Jakubovi vysvetlil päť pravidiel, ktoré mu dovolia vypiť akékoľvek množstvo alkoholu bez strachu z následnej opice a Richarda lanáril na prechádzku po záhrobí. Jediné, čo ho konečne prinútilo na odchod, bola prázdna fľaša. Keď sa pred nimi konečne objavil Moris, vonku vládlo popoludnie.

„Nechcem maľovať čerta na stenu, ale čo urobíme, ak zápisník nenájdeme?“ opýtala sa Izabela sediaca s Jakubom na zadných sedadlách.

„To budeme riešiť až potom. Teraz sa musím urýchlene porozprávať s Moranom.“

„Kvôli tomu hroznobraniu?“ opýtal sa Jakub.

„Vinobraniu,“ opravil ho Richard. V spätnom zrkadle uvidel, že Jakub nemá tušenie, o čo ide. „Je to najväčšia slávnosť v roku,“ pustil sa do vysvetľovania. „Vinári oslavujú bohatú úrodu hrozna, všade sa nalieva a celé mesto je na nohách. Kolotoče, hudba, stánky a tak podobne.“

„A prečo si z toho taký znepokojený?“

„Ide o to, že oficiálne zahajuje vinobranie primátor prvým dúškom. Má príhovor, zhodnotí rok a vedie tie reči, ktoré nikoho nezaujímajú. A potom,“ Richard sťažka preglgol. „A potom, ako zástupca ľudí symbolicky prevezme od Morana kľúč od mesta, aby ho mohol odovzdať do rúk obyčajných ľudí. Zväčša ho dá Bakhusovi, bohovi vína. To je ochotník, ktorý sa podujme hrať úlohu boha. Kľúč potom putuje do starostovej kancelárie, aby tam prečkal celé vinobranie. Počas troch dní vládne mestu obyčajný ľud. Ibaže to nie je symbolicky, ale naozaj.“

„Ale prečo? Veď je to nezmysel, takto hazardovať s kľúčom.“

„Je to vpísané v starých pravidlách strážcov, ktoré sa predávajú z pokolenia na pokolenie. Vinobranie, to nie je len obyčajná oberačková slávnosť. Sú to posvätné dni, ktoré Mesto venuje svojim ľuďom, ako prejav vďaky a dôvery. Je to...“

„... Kravina,“ skočila mu do reči Izabela. „To nemôžete myslieť vážne. Dať jedinú vec, ktorá dokáže ovládať mesto, do rúk ožratému davu. Na tri dni.“

„Našťastie, oni vôbec netušia, s čím majú tú česť. Kľúč leží po celý čas v starostovej kancelárii.“

„Ďakujem pekne. To je teda útecha,“ frflala Izabela.

„Počkať, ale teraz, keď je starosta mimo hru? U koho bude kľúč?“ opýtal sa Jakub.

„Veď práve,“ odvetil Richard a pritlačil plynový pedál na podlahu.

Hlas bol späť. Existovalo len málo vecí, ktoré dokázali Gorazda znervózniť, a tajomný šepkajúci hlas patril k nim. Najprv si myslel, že sú to Félix a Demeter. Kdeže, tí odprevádzajú nového starostu do úradu, uvedomil si. Gorazd bol v byte sám. Šepot neprichádzal z okolia, ale rezonoval priamo v jeho hlave. Tak ako vždy. Odrazu mal pocit, akoby sa mu zúžila lebka.

Prvýkrát ho navštívil v čase, keď ho väznil kermezit a nádej, že sa čakanie, ktoré trvalo viac ako storočie, zmení, bola len dávno zabudnutá spomienka. Hlas ho nabádal, aby vydržal. Vlastne mu to prikazoval. Akoby sa chcel uistiť, že záchranný plán, ktorý sa začal nenápadne rozbiehať, nie je zbytočný. Rozprával mu o dvoch nemŕtvych, ktorých vyhrabal z bahna histórie. Poslední verní, ktorí prežili. Sú pripravení pomôcť prinavrátiť svojmu pánovi stratenú moc. Už len chvíľa a tvoje utrpenie sa skončí, sľuboval hlas.

Gorazd mu nevenoval pozornosť. Za tristo rokov nehybného väzenia sa mu v hlave vystriedali celé zbory hlasov. Preháňali sa mu v lebke ako stádo divokých koní a neustále ho ubezpečovali, že jeho duševné zdravie je beznádejne utopené v čiernom jazere šialenstva.

No potom sa objavili Demeter s Félixom a Gorazd pochopil, že tajomný šepot nie je len výplod jeho ubitej mysle.

Ako vidím, všetko ide podľa plánu, ozval sa bez varovania. Gorazd sa podvedome rozhliadol okolo seba. Nič, len prázdna obývačka.

„Starosta je dokonale pripravený. Vybavil som ho skutočne kvalitným vnútrom,“ odvetil pán zla. Robilo mu obrovské problémy plniť neznámeho príkazy. Nebol zvyknutý spoliehať sa na nikoho iného okrem seba. Na druhej strane si uvedomoval, že iba vďaka hlasu je konečne na slobode.

Skvelá práca.

„Mohli by sme sa už stretnúť. Rád by som sa osobne poďakoval svojmu záchrancovi,“ navrhol Gorazd. Bol presvedčený, že rovnaký hlas sa ozýva aj v hlavách jeho verných poskokov. Na malú chvíľu ho prepadla myšlienka, že sú všetci traja len figúrkami v hre niečoho väčšieho a mocnejšieho ako on sám. Striasol sa. V duchu si sľúbil, že len čo sa s neznámym stretne, rýchlo mu vysvetlí, kto je v tejto hre pán.

Príde čas. Pred pána zla pokľaknem jedine s kľúčom od mesta Pezinok. Buď trpezlivý. Čoskoro sa uvidíme.

„Kto si, neznámy, že mi tak verne slúžiš?“ opýtal sa Gorazd. A v duchu dodal: A kde berieš tú istotu, že ťa nechám žiť potom, ako mi odovzdáš kľúč?

Naše cesty sa už raz skrížili. Dúfam, že i po dlhých rokoch spoznáš tvár svojho služobníka. A keď sa tak stane, verím, že poznanie udrží tvoju ruku ďaleko od meča.

Gorazd sa zháčil. „Kto si?“

Vyčkaj vo svojom úkryte, pokračoval hlas ignorujúc otázku. Ulice sa hemžia strážcami, ktorí po tebe pátrajú. Vydrž. Už len pár dní a mesto bude opäť tvoje.

Moran sedel za svojím stolom v kancelárii mestského múzea a pozorne počúval. Richard mu s vervou opisoval nebezpečenstvo, do ktorého sa práve rútia. Nezdalo sa, že by nové zistenia s hlavným strážcom nejako pohli. Mlčky civel pred seba a podchvíľou pohľadom zašiel ku Yrse, ktorá v zadnej časti kancelárie ohodnocovala zbierku stredovekých listín. Medzi ľuďmi pracovala ako správkyňa depozitu umeleckej akadémie, ktorý bol zriadený v bývalej základnej škole.

Richard si to všimol, no nedal na sebe nič znať. Rozmýšľal, či aj Moran nepodľahol svetským nerestiam, o ktorých rozprával Meissel. V poslednom čase sa z Yrsy a hlavného strážcu stávala takmer nerozlučná dvojica.

„Na vinobranie som nezabudol,“ ozval sa hlavný strážca, keď Richard dorozprával. „Uvedomujem si riziko, ktoré hrozí mestu, no aj napriek tomu som pripravený odovzdať kľúč ľuďom.“

Richard ho prepálil neveriacim pohľadom. Keď pochopil, že to Moran myslí vážne, od zlosti zaškrípal zubami.

„Je to moja povinnosť, nemôžem sa stavať nad zákony mesta.“

Richard chápal, že existovali veci, ktoré sa jednoducho museli urobiť. Aj keď sa javili ako hlúpe a nebezpečné. Život mesta bol komplikovaný sled mechanizmov, v ktorom často platilo, že všetko zlé je na niečo dobré. Napriek tomu vnímal odovzdanie kľúča ľudu ako veľmi neuvážený krok.

„V meste číha Gorazd,“ prízvukoval Richard. To, že mu pravdepodobne pomáha niekto z ich radov, nespomenul. Nie pred Yrsou. Hoci bola jedna z trojice hlavných strážcov, nedokázal jej dôverovať. Mal pocit, že jej prítomnosť ovplyvňuje Moranov triezvy úsudok.

„Posaď sa,“ vyzval Richarda hlavný strážca.

Richard sa neochotne spustil do kresla. Moran si ho chvíľu skúmavo prezeral.

„Vieš ako vzniklo naše mesto?“ opýtal sa napokon. Odpoveď na túto prastarú otázku bola posvätná mantra všetkých strážcov mesta. Pripomínala im, čo je skutočným významom ich existencie.

„Áno,“ odvetil Richard podráždene. Cítil sa ako žiačik v prvej triede.

„Chcem to počuť.“

Richard rezignovane zvesil hlavu.

„Naše mesto vzniklo pod rukami ľudí.“

„Kto rozložil prvý prístrešok?“

„Ľudia.“

„Kto vyoral prvú brázdu?“

„Ľudia.“

„Kto postavil prvé opevnenie?“

„Ľudia.“

„Kto vykopal prvú studňu?“

„Ľudia, ľudia, ľudia. Nechápem, kam tým smeruješ!“ zvolal nahnevane Richard.

„Všetko je výsledkom snahy ľudí. Celé mesto. Vrátane kľúča. Ako isto vieš,“ pokračoval učiteľským tónom hlavný strážca, „v časoch počiatku predkovia ľudí ukovali kľúč od prvej brány do mesta. Vytvorili ho z vody, hliny, vlastnej krvi, železa a ohňa. Je to zmes mesta a človeka. Zhmotnená pripomienka vzájomného súžitia. Vzájomnej previazanosti. Niet mesta bez ľudí. Niet ľudí bez mesta. Mestské hradby ochránia ľudí, studne ich napoja a polia zasýtia. Na oplátku sa ľudia postarajú, aby mesto nechátralo, aby rástlo a prosperovalo. Kľúč musí putovať z rúk mesta do rúk ľudí. Nie je to len prázdne gesto. Je to zachovanie kolobehu. Rozumieš?“

„A nemôžeme ho ľuďom odovzdať, až keď chytíme Gorazda?“ uvažoval Richard.

Hlavný strážca pokrútil hlavou.

„Nie je náhoda, že kľúč putuje do rúk ľudí práve v období vinobrania. Zem odovzdáva svoju úrodu a plní ľudí energiou. Časť tejto sily prechádza aj do kľúča.“

Prečo to musí byť vždy také komplikované, vzdychol si v duchu Richard. Keby záležalo na ňom, šmahom ruky by skoncoval so všetkými rituálmi, mágiou a podobnými „vyššími princípmi“. Nuž, ale také jednoduché to nebolo a on sa musel zmieriť s tým, že kľúč pôjde k ľuďom.

„Dobre teda. Ale komu ho odovzdáme, keď je teraz starosta mimo hry?“ opýtal sa napokon.

Moran na neho uprel nechápavý pohľad.

„Ako to myslíš, mimo hry? Len pred pár minútami tu bol a spoločne sme predbežne dohadovali detaily odovzdávania.“

Tentoraz bol prekvapený Richard.

„To nie je možné. Dostali ho Gorazdovi pomocníci. Dvaja tuláci, ktorí ho sprevádzajú vždy, keď sa rozhodne vystrčiť hlavu z ulity.“

„Ja sa o to postarám,“ vstúpila do rozhovoru Yrsa. Nemala potrebu ospravedlňovať sa za to, že počúvala cudzí rozhovor. „Hoci mi starosta prišiel dokonale živý, nemôžeme podceňovať slová nášho najlepšieho strážcu. Preverím to.“ Jej hlas bol prešpikovaný horkým sarkazmom. Richard chcel čosi odvetiť, no Moran ho predbehol a zadusil tak vznikajúcu hádku.

„V poriadku. A môžeš začať hneď teraz. Tie listiny zvládnem aj sám.“

Počkali, kým Yrsa opustila miestnosť, čo sa neobišlo bez hlasného buchnutia dverí.

„Ak skutočne chceš odovzdať kľúč ľuďom, dovoľ mi ho aspoň strážiť. Budem celý čas v jeho blízkosti. Aj keby to malo znamenať, že prestojím celé vinobranie pred dverami starostovej kancelárie,“ spustil Richard, keď osameli.

„Dobre teda. Nech je po tvojom. Spojím sa s tebou, keď pôjdem odovzdať kľúč starostovi. Od tej chvíle ho budeš mať na starosti.“

Richard si spokojne odfúkol.

Jakub a Iza čakali Richarda v tieni obrovského dreveného prešu. Snažili sa prísť nato, ako toto drevené monštrum zo sedemnásteho storočia vlastne fungovalo. Izabela práve čítala popisnú tabuľku, keď sa konečne objavil strážca.

„Tak ako?“ opýtal sa netrpezlivo Jakub. Videl, že Richard sa netvári nadšene, no na druhej strane ho ani neovládala plamenná červená farba, neklamný znak rozčúlenia.

„Odovzdá kľúč ľuďom,“ odvetil Richard. Izabela znechutene zakrútila hlavou.

„Stupidita,“ soptila.

„Ale po celý čas ho budem strážiť. Nenastane chvíľa, aby som ho nemal pod kontrolou.“

„Aspoň tak,“ vydýchol si Jakub.

Spoločne sa vybrali na ulicu. Mestské múzeum sídlilo iba niekoľko desiatok metrov od úradu starostu. Oddeľoval ich len malý park a cesta. Pomedzi riedke kríky si Izabela všimla niečo, čo jej takmer vyrazilo dych.

„Pozrite tam,“ takmer zakričala.

Z radnice sa vyhrnul starosta. Nasledovali ho dvaja smiešne chodiaci chlapíci, ktorí boli Izabele povedomí, no niečo jej na nich nesedelo. Skúmavo si ich obzerala, keď jej konečne svitlo. Oblečenie! Namiesto roztrhaných a prepotených handier boli vtesnaní do žiarivých oblekov. Bradáč mal svoju bradu vyčesanú a zopnutú gumičkou. Bezzubý hádzal iskrivé úsmevy na všetky strany. V jeho ústach sa čosi nepríjemne ligotalo. Každý po jednom boku odprevádzali starostu ku čiernemu mercedesu.

Richard neváhal a rozbehol sa ich smerom. Zobral to krížom cez park a hrnul sa pred úrad. Bradáč si ho všimol v poslednej chvíli. Bezohľadne vtisol starostu do auta, zabuchol dvere a ponáhľal sa k volantu.

„Stoj,“ kričal za ním Richard. Odpoveďou mu bol starostov vystretý prostredník. Gumy zapišťali a auto sa odlepilo od chodníka. Richard skúsil posledný pokus a na semafore znenazdajky naskočila červená. Mercedesu to neprekážalo. Za hlasného trúbenia okolitých áut prefrčalo križovatkou a stratilo sa v spleti ulíc.

DRUHÁ ČASŤ

11.

Vinobranie oficiálne začínalo vždy v piatok popoludní, no v meste bolo živo už od skorého rána. Uzatvorené ulice sa hemžili predavačmi, ktorí rozkladali stánky a plnili ich tovarom. Keramické sošky, ručne maľované obrázky, drevené hračky a podobné veci, ktoré sa dajú zohnať iba na jarmokoch. Do toho sa miesila vôňa pečenej cigánskej a sladkých trdelníkov. A, samozrejme, burčiak. Takmer na každom kroku vyrastal stánok s kalnou tekutinou, ktorá bola na polceste medzi muštom a vínom. Domáci sa pomaly zbiehali do ulíc a užívali si sviatočnú atmosféru. Bolo nepísaným pravidlom, že počas trojdňových osláv práve piatok patril domácim. Cez víkend sa do mesta nahrnú cezpoľní, rodiny, návštevy a zájazdové autobusy z celého Slovenska. Ulice sa preplnia masou ľudí a dostať sa niekam inak ako pomalým krokom sa stane takmer nemožným. A preto je piatok vždy o štipku bujarejší, veselší a uvoľnenejší ako zvyšné dva dni osláv.

Celkom inak prežívali vinobranie strážcovia. Pre nich znamenali tri dni neskorého septembra stav plnej pohotovosti. Veľmi dobre si uvedomovali, že práve v tomto období je mesto najzraniteľnejšie. Miesili sa medzi obyčajných ľudí a bedlivo sledovali situáciu pripravení kedykoľvek zasiahnuť.

Obzvlášť teraz, keď sa po meste potuloval Gorazd a jeho kumpáni. Hoci v posledných dňoch o sebe nedávali vedieť, strážcovia nepoľavovali. Rovnako starosta, o ktorom bol Richard presvedčený, že stojí na strane zla, príliš nevystrkoval rožky. Celé dni presedel vo svojej kancelárii a za pomoci dvoch novozvolených poradcov vybavoval bežnú administratívnu činnosť. Celú prípravu vinobrania hodil na plecia prvému námestníkovi, ktorý sa mohol od prepracovania zblázniť. Úradníkom sa to zdalo čudné. V minulosti patrilo vinobranie k starostovým srdcovým záležitostiam a bez jeho vedomia sa v meste nepreložila ani slamka. Nik však nenašiel odvahu opýtať sa, čo je vo veci. V poslednom období s ním akosi nebola reč. Bol podráždený a prchký. Jediní, s kým sa bavil dlhšie ako niekoľko sekúnd, boli jeho noví poradcovia. Nik v úrade netušil, čo sú zač, a nikomu sa nepozdávali. Pozdávali sa však starostovi a to stačilo na to, aby im museli variť kávu a nosiť teplé obedy. Na druhej strane, rozhodnutia, ktoré podsúvali starostovi, mali hlavu a pätu a zdali sa byť na prvý pohľad rozumné. Ak by si však niekto dal tú námahu a preskúmal činnosť starostových poradcov podrobne, určite by prišiel na to, že všetko, čo dvaja tajomní muži robia, sleduje iba jeden jediný cieľ. A ak by dotyčný zistil aký, zježili by sa mu na zátylku chlpy.

Richard zúril. Meisslov zápisník nenašli ani v Habánskom dvore. Po mestskom múzeu, lekárnikovom rodnom dome a Krušičovskej kúrii to bol tretí neúspech. Ostával už iba Schaubmarov mlyn. Okrem toho netrpezlivo čakal na telefonát od Morana. Každú chvíľu sa mu mal ohlásiť, aby sa mohli spoločne pripraviť na odovzdávanie kľúča. Po oficiálnom programe ho zanesú do starostovej kancelárie, kde ho Richard nespustí z očí. Nič z tohto však nevyvolávalo v Richardovi taký nepokoj, ako neznámy vtieravý pocit, ktorý ho posadol, hneď ako ráno otvoril oči. Akási predtucha, kuvikanie podvedomia alebo šiesty zmysel, ktorý mu oznamoval, že sa blíži katastrofa. Nevedel však, z ktorej strany. Netušil, ako sa jej vyhnúť. Jediné, čím si bol dokonale istý, bolo, že je blízko.

Izabela s Jakubom sa držali v úzadí. Videli, že strážca nie je vo svojej koži. Poslušne ho nasledovali ako dvaja školáci a dodržiavali nastolené ticho. Čím bližšie boli k mestskému zámku, tým bolo ticho ťaživejšie.

V národnom salóne vín bolo veľa sudov. Veľkých, malých, plných, prázdnych, deravých. Morana zaujímal iba jeden. Stál v nenápadnom kúte pivnice, bokom od zvedavých pohľadov smädných návštevníkov. Päťstolitrový sud vyrobený z dubového dreva, nesúci pečať neznámeho majstra. Železné obruče, ktoré držali pokope dokonale tvarované kusy dreva, sa v prítmí príjemne leskli. Nedali na sebe poznať, že majú viac ako stopäťdesiat rokov.

Hlavný strážca s láskou pohladil nádobu. Odsunul korkovú zátku a pomocou malého háčika vytiahol zvnútra zlatý predmet. Pripomínal ihlicu na štrikovanie, no ak sa človek prizrel lepšie, uvidel, že má po stranách miniatúrne výbežky rôznych tvarov a veľkostí. Vyrastali po celom obvode na prvý pohľad v neusporiadanom a náhodnom slede. No každý z nich niečo znamenal. Moran vedel, že ak by ihlicu zbavil valcového tvaru a rozprestrel ju tak, ako sa rozprestiera mapa, dostal by dokonalý model mesta Pezinok. Pôvodného mesta ohraničeného pevnými hradbami, bez zbytočných jednotvárnych sídlisk, bez dvojprúdových ciest a bez nákupných centier. Mesto s pár drevenicami roztrúsenými okolo potoka, chrámom a prvými skutočnými obyvateľmi miesta, ktoré o mnoho rokov neskôr dostalo názov Pezinok. Chvíľu kľúč pozoroval a potom ho vložil do vrecka.

Otočil sa na odchod, ale uvidel pred sebou stáť postavu. Prekvapene pozrel do známej tváre a pokúsil sa o úsmev. Snažil sa správať celkom prirodzene. Chcel sa opýtať, či môže nejako pomôcť, no nestihol to. Pocítil, ako mu do tela vniklo niečo ostré. Bolesť mu roztvorila ústa, no presne mierená rana nedovolila, aby z nich vydal slovo. Posledné, čo hlavný strážca povedal, bola nezrozumiteľná zmes výkriku a chrčania. Bezvládne sa skĺzol po čepeli. Mŕtve oči naplnené prekvapením ostali otvorené, až kým sa telo nerozplynulo a energia sa nevpila do okolia.

Postava pracovala rýchlo. Z prázdneho oblečenia povyťahovala všetky veci a napokon handry zrolovala a zahodila do tmavého kúta. Nemohlo to ísť lepšie, pomyslela si, keď za sebou zabuchla ťažké dvere.

Nebolo to celkom tak.

Seldiga cítila, ako jej malé srdiečko divoko trepoce. Ani po piatich minútach, počas ktorých v pivnici panovalo dokonalé ticho, sa jej neprestali triasť krídla. Načo som sem liezla, nadávala si prikrčená za dubovým sudom. Samozrejme, vedela, že ju sem prilákala vôňa čerstvo stočeného vína, no to teraz nebolo podstatné.

Napokon sa jej už zunovalo schovávať sa v kúte a opatrne vystrčila hlavu. Vzduch čistý, zhodnotila a preletela ku dverám. Obzrela sa na miesto, kde skonal hlavný strážca a krídla sa jej opäť začali chvieť. Na toto nie je vínna muška stvorená, pomyslela si žalostne a po líci sa jej skotúľala slza. Chvíľu sa pohrávala s myšlienkou, že sa vráti ku sestrám a pokúsi sa na všetko zabudnúť. No potom sa vzchopila. Zlo je nebezpečne blízko a ona je možno jediná, kto ho môže zastaviť. Len musí nájsť tie správne osoby. Presne tak.

„Nájsť správne osoby,“ zašepkala. Tesne predtým, ako opustila pivnicu, mala pocit, akoby ju kopla elektrina. Malý záchvev ju na niekoľko sekúnd vychýlil z dráhy letu. Keď opäť nabrala rovnováhu, slávnostne si sľúbila, že už nebude toľko piť. Preletela schodiskom a vystrelila na nádvorie. V strede stála zhromaždená skupina turistov. Bleskovým manévrom zabočila za plastové kade a dúfala, že ju nikto nezbadal.

„Videli ste to?“ zvolal jeden z mužov a prstom vzrušene ukazoval pred seba.

„Čo?“ vyzvedali kamaráti.

Mladý muž si nebol celkom istý. Bolo to niečo ako bábika s krídlami. Chutnučké ružové líčka a biele vlasy. Pripomínalo mu to postavičku z obľúbenej rozprávky jeho dcéry. Áno, to je ono. Vyzerala ako Víla Cililing.

„No, povieš nám už konečne, čo si videl?“ opýtal sa jeden z kamarátov.

„Vílu. Vyletela z tamtých dverí a zamierila...“

Mužove slová sa stratili v hurónskom smiechu okolostojacich kamarátov.

„Ďuso! Ešte sme ani nezačali a ty už máš pod čapicou!“ vykríkol veselo jeden z mužov a spustil ďalšiu lavínu smiechu.

Seldiga ďakovala všetkým bohom za pomoc. Keď sa skupina mužov aj s do krvi urazeným Ďusom stratila v útrobách zámku, vyletela vysoko nad strechy mesta a pozorným okom sledovala ulice. Modlila sa, aby si ju nevšimli holuby.

12.

Čím bližšie bol pri zámku, tým skľúčenejšie sa Richard cítil. Vtrhol dnu s očakávaním pekelných plameňov, no namiesto nich ho privítali prázdne chodby naplnené víkendovým pokojom. Väčšina strážcov krúžila ulicami. Len niektorí ostali v zámku, aby dohliadli na brány do iných svetov. Okrem nich sa nádvorím potulovalo zopár turistov. To bolo všetko.

Richard si vydýchol, no neistota nezmizla. Lepila sa mu na myseľ ako otravný hmyz. Minul skupinu vínnych turistov a pobral sa hľadať Morana. Do slávnostného otvorenia vinobrania ostávali už len dve hodiny. Najvyšší čas zájsť za starostom a dohodnúť podrobnosti. Nevedel sa dočkať, kedy sa tomu tučniakovi poriadne pozrie na zúbok. Prebehol salón vín, nakukol do opustených sál, ale Morana nikde nevidel. Samozrejme, bola tu možnosť, že sedel vo svojej kancelárii v múzeu, no Richard mal neodbytný pocit, že hlavný strážca sa nachádza práve tu v zámku. Alebo aspoň pred chvíľou sa nachádzal.

Vrátil sa na nádvorie, kde na neho čakal Jakub s Izabelou. Vykročil smerom k nim, keď si na opačnom konci nádvoria všimol Yrsu. Vyšla z pivničnej brány a smerovala ku hlavnému vchodu.

Richard naznačil Jakubovi, aby ešte chvíľu vydržali, a rozbehol sa za strážkyňou.

„Nevidela si Morana?“ opýtal sa netrpezlivo. Keď si ho Yrsa všimla, zatvárila sa, akoby k nej doliezol odporný šváb. Napravila si šaty, prehodila prameň vlasov za ucho a až potom mu odpovedala.

„Nie. Čo od neho potrebuješ?“

„O dve hodiny sa začína vinobranie. Musíme sa pripraviť na odovzdávanie kľúča.“ A okrem toho mám veľmi nepríjemné tušenie, že sa mu niečo stalo, pomyslel si.

„Určite každú chvíľu príde. Poď, počkáme ho v radnej izbe,“ navrhla strážkyňa a stočila sa k zámku. „Kde si nechal mestom vyvoleného?“ opýtala sa, keď vošli do miestnosti. Zariadením pripomínala pohodlnú obývačku. Parkety pokrýval hustý koberec s orientálnym vzorom a za masívnym stolom stál široký gauč. Steny zdobili portréty niekdajších panovníkov mesta.

„Čaká na nádvorí,“ odvetil sucho Richard a sadol si. O Jakubovi nechcel príliš rozprávať. Dobre vedel, ako ním Yrsa opovrhuje. Pre ňu to bol len bezvýznamný človek, ktorý sa nejakým hrubým omylom zaplietol do jej sveta. Fakt, že si ho vyžiadalo mesto, pre ňu nič neznamenal. Okrem toho, Richard nechcel, aby zistila, že do ich sveta zasvätil aj Izabelu. To už by naozaj vysvetlil len ťažko. Vlastne si uvedomil, že sa s ňou vôbec nechce rozprávať. Netušil, prečo privolil, aby Morana počkali spoločne.

„Stále si myslím, že je tu zbytočný,“ odsekla.

„Viem. Ale o tom sa nebudeme baviť. Iba čo by sme sa opäť pohádali. Teraz musíme zohnať Morana.“

„Dobre, dobre, už mlčím,“ odvetila Yrsa a zdvihla ruky na znak prímeria. Potom prešla k baru a vytiahla fľašu červeného vína. Na stolík postavila dva poháre a pustila sa do boja s korkovou zátkou.

Richard ju mlčky pozoroval. Mal na víno obrovskú chuť, no ani mu nenapadlo, že by jej pomohol. Rozhodol sa, že kým Yrsa otvorí fľašu, skúsi znova zavolať Moranovi. Stlačil rýchlu voľbu a čakal.

O niekoľko sekúnd sa miestnosťou rozľahlo zvonenie. Nezáživný sled tónov okradnutý o akúkoľvek melódiu. Richardovi chvíľu trvalo, kým pochopil, že zvonenie vychádza z Yrsinho vrecka. Strážkyňa stála vystretá a na jej bledej tvári sa zračil hnev.

„Prečo máš Moranov telefón?“ opýtal sa a jediným stlačením prerušil naliehavé vyzváňanie.

Seldiga mala šťastie. Videla Richarda, ako spoločne s dvoma mladými ľuďmi vchádzal do zámku. Okamžite sa zvrtla a zamierila smerom k nim. Tešila sa, že o pár chvíľ konečne zo svojich krídel strasie to dusivé bremeno poznania a zodpovednosti. Fešnému strážcovi rýchlo povie, čo videla, a potom sa poriadne opije. Strmhlav zamierila k hlavnej bráne, keď ju napadli holuby.

Rútili sa vzduchom ako dve tučné, šedé stíhačky. Jeden z dvojice ju v plnom lete nabral do boku a sledoval, ako sa korisť nekoordinovane rúti k zemi. Seldiga v prvom momente nevedela, čo sa stalo. Točila sa jej hlava a jediné, čo si ako-tak uvedomovala, bolo, že padá. Bola tak blízko pri zemi, že cítila vôňu trávnika, na ktorý sa mala o niekoľko sekúnd rozplesnúť. Možno práve to jej v hlave rozozvučalo alarm. V poslednej chvíli zatrepotala krídlami, chytila rovnováhu a elegantným oblúkom sa vyhla nárazu. Cítila, ako ju steblá trávy pošteklili na brušku.

Holuby, isté si svojím obedom, nahnevane zahrkali. Vystrelili za vínnou muškou a obleteli ju z oboch strán. Neprestajne do nej dobiedzali lačnými zobákmi. Seldiga pridala. Keď holuby dosiahli jej rýchlosť, znenazdajky prudko spomalila a nechala zmätené vtáky preletieť dopredu. Zvrtla sa a zamierila k zámku. Preletela hlavnou bránou a ocitla sa na nádvorí. Už len pár metrov a som v bezpečí, pomyslela si, keď uvidela pootvorené dvere na druhej strane.

Potom na ňu padol tieň. Tuční prenasledovatelia sa nemienili vzdať.

„Dopekla aj s vami!“ zahromžila a prudko vyštartovala. V lietaní nikdy nepatrila k extra triede, no keď to bolo nutné, dokázala vyvinúť slušnú rýchlosť. Holuby mali čo robiť, aby jej stačili. Seldiga cítila, ako ju obteká chladný vzduch. Smerovala k úzkej medzere medzi zárubňou a dverami, ktoré sa pomaly začali zatvárať.

„Pre Bakhusové kurie oko, len to nie!“ skríkla a siahla na dno svojich najhlbších rezerv.

Chýbali jej možno dva metre. Medzera sa nebezpečne zužovala. Zdalo sa jej, že za chrbtom počuje škodoradostné hrkútanie. Zavrela oči a vypustila z hrdla ťahavý zúfalý krik. Tak tomu to sa hovorí vabank, pomyslela si a preletela miznúcou medzerou. Dvere sa zabuchli a na ich vonkajšej strane sa ozvali dve tvrdé rany. Zneli, ako keď dopadne lyžica do hustej ovsenej kaše.

Richard sa chcel postaviť, no Yrsa na neho namierila ostrú dýku. V druhej ruke sa jej zaligotal kľúč mesta Pezinok.

„Ostaň, kde si,“ prehovorila chladne strážkyňa.

„Čo si spravila s Moranom?“ zvolal. Zvrat udalostí mu takmer vyrazil dych.

„Moran, ako ho poznáš, je minulosť. Je späť v meste. Možno ako nový ozdobný kvetináč,“ odvetila Yrsa a pri tejto predstave sa usmiala. „A ty pôjdeš čoskoro za ním. Je mi to ľúto, ale môžeš si za to sám. Si tak neskutočne zvedavý a tvrdohlavý.“ Yrsa zvýšila hlas. „Nemohol si odovzdávanie nechať na Moranovi? Musel si neustále otravovať a dobiedzať? A vynútiť si to smiešne stráženie kľúča?“

„Prečo to všetko robíš? Prečo pomáhaš Gorazdovi?“

Yrsa sa pobavene pozrela na Richarda. „Ja pomáham Gorazdovi? To on pomáha mne. Len o tom ešte nevie.“

„Nerozumiem ti. Si predsa strážkyňa. Čo ťa vedie k tomu, že zrádzaš vlastné mesto?“

„Som, okrem iného, aj strážkyňa,“ povedala vážne Yrsa a urobila malý krok vpred. Odrazu sa jej tvár zmenila. Richard na malý okamih uvidel ženu s ohnivočervenými vlasmi a pehavou tvárou. Pod labutím krkom sa vzpínalo bujné poprsie. Ako bolo u čarodejníc zvykom, jej vek sa nedal odhadnúť.

„Čarodejnica,“ zvolal ohromený Richard. Ďalšie prekvapenie mu definitívne vyrazilo všetky tromfy z ruky. Po toľkých rokoch prestával veriť, že ešte nejaké existujú. Povrávalo sa, že sa nejaká pohybuje na východe, no boli to podobné reči, ako keď niekto povie, že v Himalájskych horách sa znova objavil Yeti. Podľa neho to boli vyhynuté druhy. O to nepríjemnejšie sa teraz cítil.

„Prekvapený?“ opýtala sa.

To je slabé slovo, pomyslel si Richard, ktorý sa začal pomaly spamätávať.

„Ako si to dokázala? Si len obyčajná čarodejnica. Hmyz.“

„Ak si myslíš, že týmito slovami vo mne vzbudíš hnev a donútiš ma urobiť nejakú hlúpu chybu, tak si na omyle. Ale oceňujem tvoju snahu. Preto ti o sebe porozprávam krátky príbeh.“

Len pekne rozprávaj, pomyslel si Richard a tešil sa, že získa ešte trochu času.

„Dávno-pradávno žilo obyčajné dievča v zástere, ktoré sa od skorého rána staralo o statok, kŕmilo zvieratá, čistilo maštale a večer, ak je treba, sa postaralo aj o mužskú časť hospodárstva. Hlúpa Dora, čo nevedela nič o živote a myslela si, že všetko je tak, ako má byť. Jediné, čím sa odlišovala od záplavy podobných vidieckych dievčat, bola jej takmer nadpozemská krása.

Žila si svoj život, až kým jedného dňa neprišli na statok strážcovia a neponúkli jej zlatú mincu. Tajomní ochrancovia mesta od nej chceli na oplátku malú službičku. Dali Dorke do rúk tajomný balíček a poprosili ju, aby ho zaniesla do zámku. Dora vedela, kto v zámku sídli, nuž sa chvíľu zdráhala. A tak pridali ešte jednu mincu. Najváženejší z nich líškavo vravel: „Nebude ti hroziť žiadne nebezpečenstvo. Mužom pri bráne povieš, že ťa posiela richtár, uložíš balík do hlavnej siene a odídeš. Keď sa vrátiš, dostaneš tretiu mincu.“

Napokon Dora súhlasila. Cestou k zámku nakukla do balíčka. Poklad, pomyslela si prekvapene pri pohľade na žiarivé minerály. Na slnku sa ihlicovité zhluky nádherne leskli. Ešte chvíľu si ich s posvätnou bázňou prezerala, ale napokon vak zatvorila a pobrala sa svojou cestou.

Ako predpovedali, do zámku sa dostala bez problémov. Ozbrojenci pri bráne zazerali, zdalo sa, že chcú protestovať, no napokon len strnulo kývli, aby vošla. Tvárili sa, akoby ich náhle prigniavila čudesná choroba. Povedala, čo jej kázali strážcovia, a pokračovala ďalej. Aj hlavnú sieň našla rýchlo. Uložila balíček na dohodnuté miesto a zvrtla sa na odchod. V duchu už plesala. Tešila sa, čo všetko si za mince nakúpi. No na trh sa už viac nedostala. Kúsok pred bránou jej cestu zatarasil sám temný pán. Náhoda, s ktorou strážcovia nepočítali? To sa už nikdy nedozvedela. Pri pohľade na jej krásu sa temný pán spokojne uškrnul, odviedol ju so sebou a... Čo nasledovalo potom, neprajem naozaj nikomu. Hlúpa Dora bola v otázke zbližovania muža a ženy slušne podkutá, veď na hospodárstve takmer neubehol večer, kedy by nezískala novú skúsenosť, no na stretnutie s Gorazdom by ju nepripravil ani sám diabol.“

Yrsa sa na malú chvíľu odmlčala. Zablúdila pohľadom do neznáma a pokračovala.

„Ľudská duša dokáže veľa vecí. Vie kvitnúť, zohrievať, spievať. No dá sa aj ukradnúť alebo zlomiť. V najhoršom prípade sa môže zmeniť na kus kameňa. A presne to sa stalo s dušou Dory. Ostal v nej len malilinký kúsoček miesta. Len nevyhnutný priestor na jediné: na pomstu. Všetko ostatné sa premenilo na tvrdý kameň.

Neskôr si uvedomila, že všetko zlé je na niečo dobré. Počas znásilňovania Gorazdom do nej okrem odporu a hnusu vošlo aj niečo iné. Temné, zlovestné a mocné. Gorazd to vedel, a preto všetky ženy, ktoré prešli jeho posteľou, na mieste zabil. Doru však nedokázal. Jej krása bola taká neskutočná, že opantala aj samotného pána zla. Chcel sa s ňou potešiť aj na nasledujúci deň, a tak jej popravu odložil. Nuž, pre Doru to bola povestná kvapka šťastia v temnom oceáne smoly. Zavretá v klietke čakala na úsvit a ďalšie Gorazdove znásilňovanie a napokon aj na smrť. Za úsvitu však do zámku vtrhli strážcovia. Pomocou Doriných kameňov zničili ochromenú armádu a poradili si aj Gorazdom. Úbohú Doru vyslobodili a klaňali sa jej ako seberovnej. Vedeli, že bez nej by bitku nikdy nevyhrali. No dievča, ktoré vytiahli z klietky, už bol niekto celkom iný. Nestála o poklony ani bohatstvá, ktoré jej sľúbili. V jej vnútri klíčil zárodok temnoty, zasiaty Gorazdovým vyvádzaním. Do večera sa vytratila a odvtedy o nej nikto nepočul.

Túlala sa svetom sama ako vlčica a vstupovala do služieb tých najskúsenejších čarodejníckych bytostí. Presvedčiť ich, aby ju vzali do učenia, bolo sprvu takmer nemožné, no Dora zbierala skúsenosti a napokon sa jej to podarilo. Krok po kroku, rok za rokom jej schopnosti rástli.

Nechať zmiznúť zajaca v klobúku ťa naučí kde-kto. Ale skús nájsť niekoho, kto ti ukáže, ako sa stať neviditeľným, ako zmeniť podobu, ako prekliať rodinu po siedme pokolenie alebo ako sa vkrádať do cudzích myslí. Obzvlášť, ak nie si z rodu čarodejov. Stoštyridsať rokov je dlhý čas, no Dora každú jeho minútu poctivo využila. Poznanie mágov je skutočne hlboké. Rovnako ako ich hnev, keď zistia, že ich podviedli. Preto Dora každého, kto jej odovzdal svoje tajomstvo, okamžite skántrila. Vďaka Temnote, ktorú v sebe nosila, to pre ňu nebol nijaký problém. Keď sa konečne naučila, ako sa zmeniť trebárs na strážkyňu mesta, uznala, že je najvyšší čas na pomstu. Strážcom, lebo ju využili a Gorazdovi zato, čo z nej urobil. Zabiť strážkyňu bol len začiatok. Omnoho náročnejšie bolo naučiť sa správať ako ona a vydobyť si náklonnosť hlavného strážcu. Avšak myslím, že sa mi to celkom podarilo, čo ty nato?“ ukončila svoje rozprávanie Yrsa.

„Predpokladám, že rozplynutie Teodora, je tiež tvoja robota,“ preriekol Richard.

„Ach, Teodor, na toho som celkom zabudla,“ prehodila Yrsa tónom, akoby sa rozprávali o ľuďoch, ktorých treba pozvať na svadobnú hostinu. „Samozrejme. Zdalo sa, že toho starého zvedavca nezaujíma nič iné, len víno a ženy, ale bol prefíkanejší, než som si myslela. On jediný prišiel nato, že nie som skutočná strážkyňa mesta. Musela som sa ho čím skôr nepozorovane zbaviť, a tak som sa dohodla so svetložerom. Celé to vyzeralo ako jedno veľké nešťastie.“

Richard nebol schopný slova. Pozoroval stvorenie pred sebou a úporne rozmýšľal, čo robiť. Bojoval už s množstvom indivíduí. Bludičky, zlodeji hlasov, lovci obetných baránkov, vykrádači hrobov, no s čarodejnicou tú česť ešte nemal. Ani len netušil, na akej je úrovni. Napokon si uvedomil, že niečo predsa len povedať musí.

„Nuž, klobúk dole. Tvoj plán zatiaľ vychádza na jednotku. Smiem vedieť, ako bude pokračovať?“

„Hneď potom, ako ťa zabijem, zavítam na slávnostné otvorenie vinobrania a odovzdám kľúč starostovi. Ako isto tušíš, od určitého času to je Gorazdov blízky pomocník.“

„Prečo ho neodovzdáš Gorazdovi hneď? Načo tá šaráda s vinobraním a starostom?“

„Sú tu predsa strážcovia. Musia vidieť, že všetko ide tak, ako má. Vinobranie plynie a kľúč je v rukách ľudu.“

„Čo myslíš, ako dlho im potrvá zistiť, že hlavný strážca sa rozplynul?“

„Možno na to neprídu nikdy,“ odvetila Yrsa mužským hlasom. Na malú sekundu sa pred Richardom zjavil Moran. „Starosta prevezme kľúč a odovzdá ho svojim novým tajomníkom. Myslím, že ste už mali tú česť. Potom spoločne zájdeme ku pánovi zla. Konečne uvidí tvár svojej tajomnej záchrankyne,“ odvetil Moran a opäť sa premenil na zvodnú, ryšavú ženu.

„Tvár hlúpej Dory,“ zamrmlal Richard.

Yrsa vystrelila ako kobra a bodla Richarda do ramena. Skôr, ako si uvedomil, čo sa deje, telom sa mu prehnala vlna bolesti.

„Slušnosť, mladý muž, slušnosť!“

Yrsu ovládlo vzrušenie. V Richardovej skrivenej tvári odrazu videla všetku bolesť, ktorá čaká na strážcov mesta Pezinok.

„Postarám sa o to, aby jedinou Gorazdovou túžbou bolo toto telo,“ pokračovala a podvedome si pohladila bujné poprsie. „Vytiahnem z neho všetku temnotu. Vyžmýkam ju do poslednej kvapky a potom, keď bude na kolenách prosiť o zmilovanie, mu vyrežem jeho čierne srdce.“

Bakhus stoj pri nás, pomyslel si Richard. Napriek bolesti sa mu podarilo nepozorovane premiestniť na pravú stranu gauča. Kým čarodejnica blúdila v krvilačných myšlienkach a pomaly strácala ostražitosť, rukou dočiahol drevený podstavec s kvetináčom. Vedel, že má len malú šancu, no ak bude presne mieriť... Pevne stisol opracované drevo a prudko sa zahnal. Podstavec zasvišťal vzduchom, no kým dorazil k cieľu, čarodejnica udrela druhý raz.

Tentokrát mierila presne.

13.

Jakub s Izabelou sedeli na nádvorí zámku a čakali, kým sa Richard vráti. Utiahli sa do kúta za veľkým kamenným stĺpom, odkiaľ mali výhľad na celý dvor. Naokolo vládol pokoj. Občas sa objavil turista túžiaci po poháriku chladeného vína, ale inak im nič nebránilo v rozhovore, ktorý spolu viedli už niekoľko dní. Bolo o čom rozprávať.

„Takže, kým si sem nedorazil, vôbec si netušil, že Pezinok existuje?“ opýtala sa Izabela.

„Vedel som o ňom. Ale nič konkrétne. Bola to len taká zemepisná znalosť zo základnej školy.“

„Učil si sa dobre?“ pokračovala v spovedaní Iza, ktorá už vedela, že Jakub je jedináčik a vychovala ho iba mama. Otca nikdy nepoznal.

„A ty? Ako ti to išlo v škole?“ zakontroval Jakub protiotázkou.

„Hej, teraz sa bavíme o tebe. Žiadne preskakovanie,“ zvolala Izabela a priateľsky udrela Jakuba do pleca.

„Tak fajn. V škole mi to išlo. Nosil som domov samé jednotky. Dvojku som mal iba raz z angličtiny. Gymnázium som skončil s vyznamenaním a rýchlo som išiel študovať vysokú. No a to bol asi môj najväčší študentský omyl.“

„Prečo? Čo to bolo za školu?“

„Technická univerzita v Košiciach. Vôbec netuším, prečo som si tam poslal prihlášku. Možno, aby som bol blízko domova. Päť rokov som študoval veci, ktoré ma vôbec nebavili a ktorým som nerozumel.“

„Tak prečo si odtiaľ neodišiel?“ opýtala sa Izabela.

„Neviem, možno kvôli mame. Nechcel som ju sklamať.“

Izabela prikývla, akože rozumie. V skutočnosti to nechápala. Nikto v živote by ju neprinútil ostať päť rokov niekde, kde to neznáša. A už vôbec nie rodičia.

„Ale teraz chcem vedieť niečo o tebe. Čo ty a škola?“ spustil Jakub.

„Nooo, rozhodne to nie je taký dlhý zoznam ako u teba. V podstate nie je o čom rozprávať. Po základnej som začala chodiť do Modry na vinársku školu, ktorú som dokončila fakt s odretými ušami.“

„Ako odretými?“ vyzvedal Jakub.

„Veľmi. Zmaturovala som až na druhý pokus a známky, ktoré boli pre teba bežné, sa na mojom vysvedčení veru neukázali. Ale jednoznačne najlepšou školou bola pre mňa ulica.“

„Rebelka, čo?“

„Ani neviem. Keď mi zomrel otec, veľa možností mi neostávalo.“

Izabela si spomenula na otca a na chvíľu ju prepadla clivota. Ten veselý chlapík, ktorý ju sprevádzal životom celých sedemnásť rokov, jej aj po takom dlhom čase veľmi chýbal. Bernard Hlaváčik nepatril ku štandardným otcom. O dcéru sa staral sám a jeho výchova zahŕňala časté návštevy kúzelníckych vystúpení, v ktorých účinkoval. Izabela skôr ako násobilku ovládala žonglovanie s piatimi loptičkami. Ako päťročná dokázala udržať na ruke dvadsaťdva kariet. Keď mala sedem, nechala sa vlastným otcom prepíliť na pódiu na polovicu. Bolo to ich najlepšie číslo. Keď mala štrnásť, zasiahla ju puberta a takmer zo dňa na deň stratila o kúzla záujem. Hoci bolo jej detstvo jedna veľká zábava, kdesi vnútri cítila, že je čas posunúť sa ďalej. Kúzelníctvo nepatrilo do jej budúcnosti. Otec nenaliehal. Určite pociťoval sklamanie, no svoju dcéru nekonečne miloval. Nechcel jej stáť v ceste. Nakoniec, možno to tak bolo lepšie. Už dávno zistil, že nie je celkom ako on. Zdedila možno polovicu jeho nevšednosti. Druhá časť jej osobnosti bola čistá človečina. Uveril, že si vybrala tú správnejšiu cestu.

„Prepáč, to som nevedel.“

„Už je to dávno. Hoci, dodnes to veľmi bolí,“ odvetila Izabela. Jakub si všimol ako sa jej zaleskli oči.

„Nemusíš mi o tom rozprávať, ak...“

Izabela sa zhlboka nadýchla a naznačila, že je v poriadku. „Nikdy som sa s tým nezmierila.“

„Také niečo asi ani nie je možné,“ povedal Jakub.

„Mám na mysli to, že jeho smrť uzavreli ako nehodu. Môj otec sa živil kúzlami. Vystupoval ako eskamotér, usporadúval kúzelnícke predstavenia a bavil ľudí nevšednými trikmi. Snažil sa ma zaučiť do svojho umenia, no po čase som stratila záujem. Čakala som od života viac ako žonglovanie a kartové triky. Viem, že som ho svojím rozhodnutím ranila, hoci mi nikdy nič nepovedal. Namiesto mňa si našiel celkom inú spolupracovníčku, ktorú postupne zaúčal do tajov kúziel. Bola to veľmi pekná žena. Mala bujné poprsie a nádherné ohnivočervené vlasy. Presne ten typ, ktorý na seba dokázal strhnúť všetku pozornosť. Hltala každé jeho slovo, trénovala dňom i nocou, odhodlaná dostať sa na otcovu úroveň. Sprvoti bol jej entuziazmom nadšený, no neskôr sa mi priznal, že ho jej horlivosť znepokojuje. Ťahala z neho vedomosti o ktoré sa len veľmi nerád delil. Pričasto spomínala čiernu mágiu.“

„Tvoj otec sa vyznal v čiernej mágii?“ prerušil rozprávanie Jakub. Izabela pokrčila plecami. Bola presvedčená, že otcove schopnosti siahajú ďaleko za triky s holubicami a miznúcou skrinkou. Rozhodne jej o nich nepovedal všetko.

„Párkrát sa o tom zmienil, ale nikdy som nezažila nič konkrétne.“

„Nemala si z toho strach?“

„Nie. Ak by bol môj otec skutočný čarodej, určite by patril k tej dobrej strane,“ dodala po chvíli zamyslenia. „Keď nátlaky jeho učnice neprestávali, rozhodol sa prerušiť s ňou spoluprácu. Nebol to zrovna priateľský rozchod, no otcovi sa viditeľne uľavilo. Dokonca si chcel s vystupovaním dať na čas pokoj a venovať sa niečomu inému. Veľmi som sa jeho rozhodnutiu potešila. Tri dni nato zomrel za nie celkom vyjasnených okolností.“

„Čo sa mu stalo?“

„Oficiálna verzia bola, že ho zrazilo nákladné auto. Nemal najmenšiu šancu. Vyšetrovatelia sa s tým príliš nezdržovali. Obvinili šoféra, ktorý stratil kontrolu nad vozidlom a vybočil na chodník. Jednoznačná záležitosť. Nikto však neskúmal, prečo sa nákladiak, ktorý smeroval k tehelni pre nový materiál, ocitol v zóne rodinných domov na míle vzdialenej od hlavného ťahu k fabrike. Šofér jazdieval túto trasu niekoľkokrát týždenne, ale nikdy nie pomedzi rodinné domy. Tvrdil, že nemal potuchy, ako a prečo sa tu ocitol. Vôbec nič si nepamätal. Policajti to, samozrejme, pripísali šoku. Rovnako sa nikto nepozastavoval nad tým, čo v tej oblasti robil môj otec. Bývali sme na opačnom konci mesta, keď som si neskôr prezerala jeho diár, v tom čase mal dohodnutú schôdzku s riaditeľom jednej bratislavskej nemocnice, ktorý s ním chcel dohodnúť vystúpenie pre detských pacientov. Namiesto toho sa prechádzal medzi domami, kde nebolo živej duše. Niekto ho tam musel zámerne vylákať. Myslíš, že to niekoho zaujímalo? Nejaký čas sa tvárili, že vyšetrujú, no nikam to neviedlo. Napokon celú záležitosť uzavreli ako dopravnú nehodu.“

„Podľa teba ho má na svedomí jeho spolupracovníčka?“

„Dokázať to neviem.“

„Ale myslíš si to.“

„Som o tom presvedčená. Odkedy sa to stalo, záhadne sa po nej zľahla zem. Ale nemôže sa schovávať večne.“

„Okej. Ak uvidím nejakú ryšavú ceckaňu, dám ti okamžite vedieť,“ pokúsil sa odľahčiť situáciu Jakub.

Izabela sa usmiala. „Budem ti vďačná.“

„Ozaj, ako si vysvetlil mame, že ostávaš tu?“ zmenila po chvíli tému Izabela.

Jakub musel pri poslednom rozhovore náročne manévrovať a v zmesi poloprávd a nič nehovoriacich informácií mame objasnil, že sa ešte nejaký čas zdrží. Na jeho veľké prekvapenie to prijala dobre. Priam z nej cítil určitú formu uspokojenia. Akoby jej situácia vyhovovala. A bolo toho ešte viac. Počas telefonátu sa nedokázal zbaviť dojmu, že sa zámerne nechala zavádzať, napriek tomu, že tuší (vie!), do čoho sa zaplietol. Prečo by mu inak niekoľkokrát prízvukovala, aby si dával pozor a bol opatrný? Bol to skutočne divný telefonát.

„Povedal som jej, že som si tu našiel frajerku,“ odvetil náhle a uličnícky pozrel na Izabelu.

Izabela nevedela, či hovorí vážne alebo žartuje. Asi čosi medzi tým. Chcela mu odvetiť niečo, čím by naznačila, že ju jeho záujem rozhodne teší, ale tak lacno sa nedá. Už pobavene otvárala ústa, keď ju prerušil.

„Pozri, tam ide Yrsa,“ povedal vzrušene Jakub a ukázal pred seba.

Strážkyňa rýchlym krokom preletela cez nádvorie. Nevšimla si ich.

„Hm. Nevyzerá veľmi priateľsky,“ poznamenala Izabela.

„Máš pravdu. Milá povaha to nie je.“

„Ale kde toľko trčí Richard?“

Jakub pokrčil plecami. „Neviem, ale môžeme to zistiť,“ odvetil a vykročil na nádvorie. Neurobil ani jeden krok, keď mu na hrudi pristála malú ručička.

„Naspäť,“ zavelila naliehavo Seldiga.

„A toto je zas čo?“ opýtala sa prekvapene Izabela, keď uvidela drobnú postavu s krídlami.

„Pokiaľ viem, tak vínna muška. Už som ich pár stretol,“ vysvetľoval Jakub.

„Kde je Richard?“ vyštekla Seldiga.

„To by sme radi vedeli aj my. Naposledy sme ho videli, ako išiel s hlavnou strážkyňou niekde do zámku,“ povedal Jakub a ukázal na Yrsu, ktorá sa znova objavila.

„To nie,“ zvolala nešťastne Seldiga a rýchlo zatlačila dvojicu nič nechápajúcich ľudí za stĺp.

„Nesmie nás vidieť,“ zvolala tlmene.

„Čo sa deje? Kde je Richard?“ dožadovala sa vysvetlenia Izabela.

Seldiga si unavene sadla do tieňa a uprela na Izabelu lesklé oči. „S najväčšou pravdepodobnosťou je po ňom.“

Do Jakuba akoby udrel blesk. „Ako to myslíš, že je po ňom?“

„Pred pár hodinami som videla, ako Yrsa zavraždila hlavného strážcu a ukradla mu kľúč od mesta. Stalo sa to v salóne vín. Náhodou som sa tam ocitla, keď... Snažila som sa nájsť Richarda a povedať mu to. Zdá sa, že som prišla neskoro.“

Jakubovi sa roztočila hlava. Srdce mu besne búchalo a vháňalo krv do spánkov, až mal pocit, že mu ich čochvíľa roztrhne. Richard je fuč. Nevdojak urobil gesto, ktoré videl u Yrsy. Puf. A je po všetkom, pomyslel si zdrvene. Pomaly sa vnáral do bahna sebaľútosti a rezignácie, keď si náhle uvedomil, že je to správanie, ktoré sa mu bridí. Hodilo sa skôr ku starému Jakubovi z Humenného. Ale po tom všetkom, čo zažil a získal (Ochutnal som krv mesta Pezinok!), sa rozhodol, že ešte nie je čas na ľútosť. Pozviechal sa a pohľadom prebehol svoje spoločníčky.

„Kde sa odovzdáva kľúč od mesta starostovi?“ opýtal sa Seldigy. Vínnej muške neunikol zvláštny, sebavedomý lesk v jeho očiach.

„V parku pred zámkom.“

„Poďme,“ povedal a zdvihol sa na odchod. „Porozprávaj mi o tom všetko, čo vieš.“

Priestor pred zámkom slúžil za normálnych okolností ako parkovisko. Dnes boli všetky autá vykázané a na ich miestach sa rozťahovali stánky s cigánskou pečienkou a burčiakom. Napravo od zámku stálo vyvýšené pódium, na ktorom upotení zvukári dolaďovali posledné detaily. Dole pod ním sa pomaly začali zhromažďovať ľudia. Hoci bol otvárací ceremoniál rok čo rok takmer rovnaký, nikto si ho nechcel nechať ujsť. Prvý dúšok je prvý dúšok. Yrsa v podobe Morana stála vzadu za pódiom a čakala na starostu. Jedným uchom počúvala pokyny organizátora. Strapatý mužík jej vysvetľoval, kedy má vkročiť na pódium, čo má povedať a ako sa tváriť. Yrsa by mu najradšej jednu vrazila.

Presne o sedemnástej sa ozvali fanfáry a natešení ľudia sa začali rozostupovať. Vzniknutou uličkou pomaly prichádzal sprievod. Na jeho začiatku vznešene kráčali vlajkonosiči odetí do dobových kostýmov. Za nimi sa niesol boh vína Bakhus sprevádzaný predstaviteľmi cirkví, ktorí sa chystali požehnať úrode. Nakoniec sa objavili politickí predstavitelia mesta na čele so starostom. Sprievod uzatvárali mladé pážatá, stredovekí vojaci s mušketami a bubeník, ktorý trieskal do malého bubna, až do chvíle, kedy sa všetci neocitli na pódiu.

Moran pozoroval starostu. Všimol si, že je napätý a jeho veľkú tvár zalieval pot. V slávnostnom rúchu vyzeral ako vzducholoď pripravená na odlet. Tesne za ním stáli Demeter s Félixom. V moderných oblekoch ich takmer nespoznal. Šaty robia človeka, pomyslel si pri pohľade na dvojicu pomocníkov.

Hudba konečne stíchla a dav pod pódiom napäto čakal na starostov príhovor.

Tako vedel, že sa má pohnúť vpred, uchopiť mikrofón a povedať niečo príjemné a uvoľňujúce. Politicky korektné a polievočku prihrievajúce. Aspoň tak mu to po celý čas vtĺkali do hlavy Demeter s Félixom. Rozmýšľal, či im stihol povedať, že má z davov hrôzu. Asi nie.

Napokon, keď už ticho začalo nadobúdať patinu trápnosti, predsa len vykročil vpred a chopil sa mikrofónu.

„Vážení občania! Zišli sme sa tu, na tomto posvätnom pieste... pardon, mieste, aby sme si uctili pamiatku vinobrania. Vlastne celé vinobranie a spoločne sme požehnali tohtoročnej úrode.“ Hlas sa mu triasol a malé očká, usadené v červenej tvári, nervózne tikali sem a tam.

Moran prevrátil oči. Rýchlo vyhľadal strapatého organizátora a chytil ho pod krk.

„Robte s ním niečo,“ zajačal. Prestrašený mužík sa chystal vtrhnúť na pódium, no to už Demeter vytrhol Takovi mikrofón z ruky a podal ho Bakhusovi. Podujatie sa tak skrátilo o starostov príhovor, no opäť nadobudlo kontúry slávnostného ceremoniálu. Boh vína rýchlo rozptýlil dohady o starostovom triezvom stave a šikovným jazykom strhol pozornosť davu na seba.

Nasledovalo požehnanie úrody, krátky program a napokon všetkými očakávaný prvý dúšok.

Starosta sa tentoraz nepokúšal o žiadnu rozvitú vetu a spoľahol sa na krátke Na zdravie. Priložil si pohár k ústam a naraz ho vyprázdnil. Ľudia pod pódiom ho napodobnili a s vervou sa pustili do prípitkov.

Potom starosta zašiel za scénu, kde čakal Moran. Hlavný strážca mu podal červený vankúš na ktorom sa leskol kľúč od mesta Pezinok.

„Podáš ho Bakhusovi a povieš... radšej nič nehovor. Keď sa celé divadielko skončí, rýchlo si ho vezmi späť. Budem ťa tu čakať.“

Starosta horlivo prikývol a chystal sa vrátiť na pódium.

„Je to veľmi jednoduché. Pokús sa to nezbabrať.“

Keď sa starosta aj s kľúčom objavil znova na scéne, publikum radostne zajasalo. Pomaly prešiel k mikrofónu a vyzval Bakhusa, aby pristúpil bližšie.

„A teraz vám, statočným občanom mesta Pezinok, slávnostne odovzdávam kľúč od mesta. Užívajte ho s rozumom a dobrou vôľou,“ zvolal starosta a posunul červenú podušku smerom k bohovi vína.

Bakhus sa načiahol za ligotavým kľúčom.

Demeter s Félixom na malý okamih prestali dýchať.

Gorazd, čakajúci v Takovom byte, prudko otvoril oči.

Yrsa napäto pozorovala starostove tučné prsty.

Mesto sa nebadateľne zachvelo.

Jakub uchmatol nič netušiacemu hudobníkovi fanfáru a priložil si ju k ústam.

Izabela ho napodobnila.

Odrazu sa pred zámkom začalo ozývať trúbenie. Všetky hlavy sa otočili smerom k fanfáram a začali nespokojne frflať. Kým sa cez dav predrala organizačná služba, Jakub s Izabelou rýchlo odhodili nástroje a dali sa na útek.

Medzitým sa z neba zniesla malá vínna muška. Takmer nikto ju nevidel. Iba zopár detí sa šťastne usmialo a utvrdilo sa v presvedčení, že víly predsa len existujú. Nech si mamy hovoria, čo chcú.

Seldiga nabrala rýchlosť a zamierila priamo k starostovi. Kým si uvedomil, čo sa deje, vínna muška schmatla kľúč a ubzikla do parku. Starosta sa za ňou rozbehol, no zakopol o kábel od mikrofónu a zrútil sa na zem. Zobral so sebou aj Félixa, ktorý narazil do Bakhusa. Demeter sa zahnal, no jeho pokus skončil bezúspešne. Iba čo stratil rovnováhu, zatackal sa a spadol na neďaleko sa prizerajúcich predstaviteľov cirkví.

Keď rozrušený dav opäť upriamil pozornosť na pódium, uvidel kopu ležiacich a nadávajúcich ľudí.

Jakub šprintoval do parku za zámkom. Adrenalín mu dával pocit, že je neuveriteľne rýchly. Okolie sa zlievalo v jednu rozmazanú šmuhu a vzduch ho chladil na rozpálenej tvári. Bol presvedčený, že sa prenasledovateľov už dávno striasol, no napriek tomu nepoľavil. Nikdy ma nedostanú, pomyslel si sebavedome.

Pred železnou bránkou, ktorá oddeľovala park od predzámčia, stál Demeter a špáral vo svojich celkom nových zuboch. Užíval si to. Pokojne pozoroval, ako sa k nemu blíži mestom vyvolený. Tentoraz nebudem na nič čakať a rovno ho zabijem.

Jakub ho uzrel v poslednej chvíli a jeho optimizmus sa rozplynul. Nebyť zlatých zubov, od ktorých sa odrážalo popoludňajšie slnko, vbehol by nepriateľovi rovno do náručia.

„Doprava,“ zavelil Izabele, ktorá ho nasledovala. Obehli stánky s občerstvením a smerovali do mesta. Ľudí pribúdalo a udržať si vysokú rýchlosť bolo čoraz obťažnejšie. Pri nefunkčných verejných toaletách Jakub spomalil. Dav mu nedovolil pokračovať v šprinte a v pravom boku ho začínalo nepríjemne pichať. Až teraz si uvedomil, že nikde nevidí Izabelu. Nervózne pátral po okolí, keď sa na toaletách otvorili hrdzavé dvere a hrubá ruka ho vtiahla dnu. Zámka zaklapla a z tmy prišiel úder. A potom ďalší.

Keď sa prebral, na mokrej podlahe vedľa neho bezmocne sedela Izabela. V prítmí nedokázal rozoznať, či jej ublížili.

„Nosiť takéto fajnové kvádro nie je vôbec jednoduché,“ sťažoval sa Félix a snažil sa z rukáva zotrieť Jakubovu krv. „Stále musíš dávať pozor, aby si ho nezašpinil.“

„A nepokrčil,“ dodal Demeter a začal si uhládzať kravatu. Keď skončil, otočil sa k páriku na zemi a zvolal: „Tak, vážení, okamžite mi odovzdajte kľúč a ja vás možno nechám žiť.“

„Blbosť,“ vyštekla Izabela. „Odovzdáme ti ho a je po nás.“

„Ha! Veru tak. Ale je rozdiel zomrieť v priebehu sekundy alebo pomaly vykrvácať s rozpáranými črevami. Môže to trvať aj niekoľko hodín. V tejto špinavej diere vás nikto nenájde,“ prihovoril sa milo Demeter. Félixovi sa v ruke objavil nôž. „Nepredlžujme to,“ zasipel a naklonil sa k Izabele.

„Nemáme ho,“ zastonal Jakub.

„Ale isteže ho máte. Vo vrecku nohavíc, alebo možno, hm... žeby v tomto rozkošnom výstrihu?“

Félix jemne prešiel špičkou noža po okraji Izabelinho trička.

V tej chvíli sa v útrobách starých špinavých záchodov čosi pohlo. Ozval sa zvuk, akoby si opotrebované, životom unavené toaletné misy chceli odgrgnúť. Čosi sa valilo potrubím. Blížilo sa to. Jakub s Izabelou sa odtiahli ku stene.

Félix zvedavo otvoril dvere na kabínke a nakukol dnu.

„Deje sa niečo?“ opýtal sa Demeter.

„Nie. Teda asi,“ odvetil neisto Félix a nahol sa nad nefunkčný záchod. Nato, že sa roky nepoužíva, voní vskutku príjemne, pomyslel si a zhlboka nasal smrad výkalov.

Potrubie opäť hlasno zastonalo. Bradáč znepokojene zaškúlil do temného oka záchodovej misy. Žeby predsa len čosi?

„No tak, čo je s tebou?“ zrúkol netrpezlivo Demeter a podišiel ku komplicovi.

Félix namiesto odpovede vyplašene zajačal. Následne jeho krik umlčal obrovský prúd smradľavých splaškov. Celý obsah mestských kanálov, zhromažďovaný neprestajným, dennodenným splachovaním v tisíckach domácností, sa v tom momente dostal na slobodu. Roztrhol keramickú misu a zaútočil na Demetera s Félixom. Nečakane prudký zásah ich zmietol a vyvrhol rovno na ulicu.

Príšerný smrad zamoril miestnosť a len zázrakom nepripravil Jakuba s Izabelou o vedomie. Rýchlo sa pozviechali a vybehli na čerstvý vzduch.

„Si v poriadku?“ opýtal sa Jakub vonku.

„No doriti. A toto bolo čo?“ zvolala Izabela a lapala po čerstvom vzduchu.

„Netuším a ani to nemienim zisťovať.“ Jakub vrhol pohľad na bezdomovcov. Ležali niekoľko metrov od toaliet, pokrytí hrubou zapáchajúcou vrstvou. Prvé muchy sa už začali zlietať.

„Musíme zmiznúť.“

Z neďalekého krovia sa ozvalo zapískanie. „Tu som,“ upozornila na seba Seldiga. V ruke zvierala kľúč od mesta Pezinok.

„Užitočná vecička,“ povedala a podala kľúč Jakubovi. „Je to ako zlatá rybka. Stačí ak na niečo silno myslíš a ono sa to stane.“

„To si bola ty?“ zvolal prekvapene Jakub a ukázal na toalety, z ktorých sa šíril príšerný smrad.

„Musela som vás nejako zachrániť.“

„Si veľmi kreatívna,“ podotkla Izabela.

Jakub chytil kľúč do ruky a pocítil, ako ním prešla vlna neznámej energie. Od chvíle, kedy ochutnal krv mesta, neustále do neho dobiedzala myšlienka, že je výnimočný. Nebola to pýcha, ale holý fakt a on sa s ním pomaly zmieroval. No až kontakt s kľúčom ho dokonale presvedčil. V dotyku s magickou vecou k nemu prehováralo samo mesto. Ako chápadlo prešlo fyzickým telom a napojilo sa rovno do jeho duše.

„Nerád vás vyrušujem, ale mám pocit, že by sme sa mali rozhýbať,“ povedal Izabela a ukázala na bezdomovcov, ktorí pomaly prichádzali k sebe.

Jakub precitol a len teraz si uvedomil, že sa ešte stále bez pohnutia dotýka kľúča. Ako dlho tu takto stojím? Pomyslel si.

„Kam teraz?“ opýtala sa Seldiga.

„Do Richardovho bytu,“ zavelil rozhodne a schoval kľúč do vrecka.

„Čože? Nebude to tam nebezpečné?“

„Neviem,“ odvetil Jakub.

„Tak prečo tam ideme?“

„Lebo je to prianie kľúča.“

14.

Gorazd si uvedomil, že hlas v jeho hlave znel dnes inak.

Jemnejšie. V istých momentoch by dal ruku do ohňa za to, že je to hlas ženy. Potom znova nastalo skreslenie a istota ho opustila. Nekonečne ho to dráždilo.

Nastal čas stretnutia.

Gorazd od prekvapenia poskočil.

„Máš kľúč mesta Pezinok?“ vychrlil nedočkavo.

Čaká nás na zlatom podnose. Pôjdeme si preň spoločne, pán môj.

Niečo sa pokazilo, napadlo Gorazdovi. Rýchlo tú myšlienku zahnal.

„Kde sa stretneme?“

Hlas odpovedal.

Gorazd neveriacky zatriasol hlavou. „To predsa...“ Napriek tomu sa postavil, podišiel ku vchodovým dverám a otvoril.

Po chvíli prekvapeného ticha povedal: „Vraveli mi, že si hlavná strážkyňa mesta.“ Ženu, ktorá stála na chodbe, poznal. Napriek vekom, utrpeniu a šialenstvu, ktoré pomaly zožierali jeho mozog, nezabudol. Nádherné kučery nezvyčajne červenej farby, bujné poprsie a plné boky, ktoré ho kedysi obšťastňovali, boli späť. A pehy. Jemné takmer neviditeľné hviezdy rozsypané po malom nosíku a červených lícach.

„Mali pravdu. Za tie roky som urobila slušnú kariéru,“ odvetila žena.

„Myslel som, že si človek.“

Yrsa sa usmiala.

„Dokázal by ti dať človek to, čo som ti dala ja?“

„Asi nie,“ zamyslel sa Gorazd a ustúpil od dverí. Yrsa vstúpila dnu.

„Prečo si ma zachránila?“ opýtal sa pán zla, keď sa usadili na gauči, ktorý sa za Takovej neprítomnosti premenil na kopu špiny a smradu. Stále si ju neveriacky prezeral, akoby nemohol uveriť tomu, že takáto bezvýznamná čarodejnica stojí za jeho vyslobodením. Ba čo viac, že mu prinavráti kľúč od mesta.

„Sme rovnakí. Nik iný mi nemôže dať to, čo si dal ty mne. Si moja druhá polovica. Počas dlhých vekov bez teba som pochopila, že sme pre seba stvorení.“

Gorazd nespokojne odfrkol.

„Ja som stvorený len pre temnotu. Nič iné vo mne nemá miesto.“

Yrse došlo, že prestrelila. Pre stretnutie s pánom zla sa rozhodla veľmi rýchlo. Nezapadalo do jej plánu. Rovnako ako to, že kľúč od mesta má niktoš z druhého konca sveta. Musela však skrotiť Gorazdovu netrpezlivosť.

„Samozrejme, máš pravdu, ale...“

„Dosť už bolo slov,“ zavyl Gorazd a vrhol sa po čarodejnici.

„Zadrž!“ zvolala. Použila všetku svoju moc, aby upokojila jeho túžbu. Temnota v jeho čiernych žilách bublala ako horúca smola.

„Až keď získame kľúč. Triumfálne sa ti odovzdám, pán môj. Venujem ti svoje telo. Ako dar, poctu k tvojej nekonečnej moci.“

Gorazd zavrčal. Tvár mu krčila mučivá trýzeň. Chvíľu zatínal päste, no napokon sa odtiahol.

„Si len obyčajná žena! Tvoje telo si vezmem, kedy budem chcieť. Odkiaľ berieš istotu, že ti hneď teraz nevytrhnem srdce?“

Yrsa sa začervenala a jej oči sa zúžili. Hnev, ktorý v nej vytryskol, ju donútil staviť všetko na jednu kartu. Na malú chvíľu akoby sa zväčšila. V miestnosti praskla žiarovka.

„Tak to urob!“ zakričala. Jej hlas mal silu búrky. Ozvali sa v ňom všetky čarodejnice, ktorá za tie veky porazila. Sila ženskej zloby a nenávisti sa splietla dokopy a ako jeden mocný prúd šľahala z Yrsiných úst. Roztrhla si hodvábne šaty a odhalila hruď. Pod bledou pokožkou nepokojne tepalo srdce. Jeho údery napínali Yrsin hrudník, ako by tam mala kus pevnej žuly.“

„Vezmi si ho. Hneď teraz ho vyrež a vlož do svojich nenásytných úst!“

Gorazd sa ani nepohol. Zlo v jeho žilách ostalo zaskočené. Po prvý raz za mnoho rokov váhalo zaútočiť. Cítilo, že protivník je mocnejší. Zatiaľ, pomyslel si jedovato Gorazd.

Yrsa sa začala smiať. Bolo to, akoby padali krúpy.

„Chúďa malé, čo sa ti stalo? Kde je ten veľký bojovník?“

Richardov byt ich privítal chladnou ponurosťou. Akoby vedel, že jeho nájomník už nikdy viac nepríde a neprevetrá všetky jeho zákutia. Usadili sa v prvej obývačke, na ktorú narazili. Bola zariadená v klasickom, pomerne útulnom štýle. Drevené parkety pokrývali farebné behúne, ktoré ladili s hnedým rustikálnym nábytkom. Na stene visela reprodukcia Klarinetistu od Jána Kupeckého. Z okna do miestnosti dopadali slnečné lúče a osvetľovali drobné zrnká prachu na konferenčnom stolíku.

„Dúfam, že sme tu v bezpečí,“ povedala Izabela a spustila sa na gauč. Cítila, že v posledných dňoch toho na ňu začína byť priveľa.

„Na čas určite,“ ubezpečil ju Jakub, hoci si tým vôbec nebol istý. Oznámil, že ide zohnať niečo pod zub, a pobral sa hľadať kuchyňu, v ktorej naposledy sedel s Richardom. V skutočnosti okrem jedla pátral aj po jednej starej zaprášenej fľaši. Kľúč mu našepkával, že ju bude v blízkej budúcnosti potrebovať. Rozhodne to nie je zlá rada, pomyslel si a pozrel na kľúč. Fascinovalo ho, ako spolu dokážu komunikovať. Keď ho držal, cítil, ako v jeho tele pulzuje život celého mesta. Nečudo, že sa oň toľko ľudí usiluje.

Keď sa vrátil, vyložil na stolík plnú náruč potravín. Bochník chleba, syr, šunku a zeleninu. Seldiga s Izabelou ho pozorovali zvädnutými, unavenými pohľadmi. Adrenalín z predchádzajúceho nebezpečenstva z nich vyprchal a ostala len únava a smútok. Až teraz si naplno uvedomili stratu Richarda.

„Myslel som, že by sme si mohli urobiť sendviče,“ povedal a snažil sa rozptýliť chmúrnu náladu.

„Pomôžem ti,“ ponúkla sa Izabela a začala na krajce chleba ukladať plátky salámy. Seldiga medzitým priniesla poháre a fľašu vína.

O niekoľko minút sa na stolíku objavili lákavé sendviče.

„Vôbec nevyzerajú zle,“ zhodnotila Izabela a vzala si jeden.

„A chutia ešte lepšie ako vyzerajú,“ dodal Jakub s plnými ústami. Jedlo z nich pomaly vyháňalo ťaživú náladu a aj keď sa nedalo povedať, že zrovna žiarili šťastím, cítili sa oveľa lepšie.

Keď dojedli, otvorili fľašu vína a obývačku zaliala muškátová vôňa.

„Iršai Oliver,“ zvolala slastne Seldiga a schuti sa napila.

„Seldiga,“ oslovil vínnu mušku Jakub, keď do seba napratal posledný kúsok sendviča. „Stále mi nejde do hlavy, ako je možné, že sa na otváracom ceremoniáli objavil Moran. Tvrdila si, že ho Yrsa zamordovala v salóne vín.“

„Nech sa pod zem prepadnem, ak si vymýšľam,“ odvetila rozhorčene. „Na vlastné oči som videla, ako sa rozplynul.“

Jakub sa spýtavo pozrel na Izabelu. Tá pokrčila plecami na znak, že vysvetlenie nepozná.

„Hej, vy dvaja! Ak mi neveríte, váš problém. Môžem sa pokojne zbaliť a ísť,“ rozohnila sa vínna muška. Od rozčúlenia začala poletovať hore-dolu po izbe.

„Upokoj sa. Verím ti každé slovo,“ krotil ju Jakub. Od momentu, kedy sa spojil s kľúčom, sa jeho vnímanie zintenzívnilo. Videl do ľudí aj iných bytostí omnoho hlbšie a dokázal vytušiť ich úmysly. V tomto smere bola Seldiga čistá ako kvapka rannej rosy.

„Pochop, musel som sa uistiť. Nerozumiem tomu. Kto bol potom na pódiu?“

„To netuším,“ odvrkla Seldiga, ktorá ešte stále blčala zlosťou. „Ale rozhodne by som tomu... niečomu, čo vyzerá ako Moran, nedôverovala.“

„Súhlasím,“ pridala sa Izabela.

„V tom prípade máme o problém menej a o nepriateľa viac,“ uzavrel Jakub. Pomalým krokom prešiel k oknu a cez bielu záclonu vykukol na ulicu.

„Navrhujem, aby sme si teraz trochu oddýchli. Po zotmení vyrazíme do Schaubmarovho mlyna.“

„A načo?“ opýtala sa Seldiga.

„Dúfam, že tam nájdeme denník Františka Meissla. To je...“

„Lekárnik. Viem,“ prerušila ho vínna muška.

Jakub si ju prekvapene premeral. „Netušil som, že sa tak vyznáš v histórii mesta.“

„Ani ja,“ odvetila Seldiga, sama prekvapená, že vie, kto je František Meissel. Príliš však neskúmala, ako je to možné, a pohodlne sa uvelebila na gauči. O pár minút spokojne odfukovala.

„Myslíš, že sa jej dá veriť?“ opýtala sa Izabela, keď vínna muška zaspala.

Jakub prikývol.

„Prečo si si taký istý?“

Jakub porozprával Izabele o veciach, ktoré sa v ňom dejú od chvíle, kedy sa dotkol kľúča.

„Takže dokážeš vidieť, čo si ľudia myslia?“ opýtala sa fascinovane. Odrazu sa cítila, akoby pred Jakubom stála nahá.

„Nie celkom. Ale dokážem odhadnúť, či mi niekto klame. Či to, čo hovorí, myslí úprimne a nejako určiť, či je to dobrý človek alebo zloduch.“

„A čo ti hovorí kľúč o mne?“

Jakub sa posadil bližšie, chytil Izabelu za ruku a pozrel jej do očí.

„Nepotrebujem pomoc kľúča, aby som videl, že si úžasne odvážna, že máš čisté a láskavé srdce, že si rozvážna, múdra a nenormálne krásna... a že som sa do teba pravdepodobne zbláznil.“

Izabela sa nahla bližšie a vášnivo Jakuba pobozkala. „Pravdepodobne?“ zašepkala mu do ucha vlhkými perami.

„Bezpodmienečne.“

„To už je lepšie,“ dodala a vtisla mu ďalší bozk.

Mesto žilo. Ťahalo svoj trojdňový maratón a nezdalo sa, že by si potrebovalo vydýchnuť. Ulice sa aj po zotmení hemžili ľuďmi, hudba nabrala na rytmike, a z vysvietených, nablýskaných kolotočov sa ozývalo veselé jačanie. Zdalo sa, že práve večerná tma dodala oslavám ten správny náboj.

Schaubmarov mlyn stál v mestskej časti Cajla, ďaleko od pulzujúceho centra. Rodinné domy naskladané jeden vedľa druhého, pýšiace sa farebnými predzáhradkami, vyvolávali dojem dedinského prostredia. Akoby ani neboli súčasťou rozmáhajúceho sa moderného mesta.

Mlčanlivý taxikár, zmierený s osudom jedného z hŕstky triezvych ľudí v meste, bez slova odviezol Jakuba a Izabelu na miesto určenia a ako sa objavil, tak aj zmizol.

„Tamten statok na konci uličky,“ spresnila Seldiga, keď vykukla z Jakubovho ruksaku.

„Prehliadky sa konajú iba do osemnástej,“ študovala Izabela informačnú tabuľku vyvesenú na bráne. „Zdá sa, že sme prišli neskoro.“

„To nebude problém,“ povedal Jakub a stisol kľúč.

V okne mohutného mlyna sa zasvietilo. O niekoľko sekúnd sa spoza druhej strany múra ozval štrngot kľúčov. Keď sa vo dverách objavila plešatá hlava starca, Jakub zdvorilo pozdravil.

„To máte teda z pekla šťastie. Normálne tu o takomto čase nikto nie je,“ spustil muž, keď mu Jakub ozrejmil dôvod ich návštevy. Mal po šesťdesiatke, ale napriek tomu bol jeho hlas plný energie.

„Takže vy by ste chceli prehliadku? Takto neskoro?“

„Sme v meste iba na skok. Snažíme sa stihnúť čo najviac,“ líškala sa Izabela.

„Nuž, neviem. Ale čo s vami?“ Starec sa pod úsmevom Izabely roztápal ako cencúľ. Odrazu mu čosi napadlo.

„A viete čo? Súhlasím! Budete prví návštevníci, ktorí po rokoch znova uvidia mlyn v akcii.“ Starec vpustil návštevu do dvora. Usadlosť za bránou tvorilo niekoľko budov zoradených do písmena U. Na ľavej strane stál mlyn, v strede tradičné hospodárske stavby a napravo nízky domček s nápisom Pohostinstvo.

„Dlhé roky mlyn nefungoval a nikoho to netrápilo. Zriadili tu kadejaké výstavy, pohostinstvo a podobne, ale o koleso sa nik nestaral. Až odrazu sa vrchnosť rozhodla, že s tým treba niečo spraviť. Nuž a tak zavolali mňa,“ vysvetľoval starec cestou k mlynu. Lišiacky sa presunul k Izabele a podchvíľou nakúkal do jej benevolentného výstrihu. „Nechcem sa chváliť, ale odkedy zomrel Ignác Hrabovský, som široko-ďaleko jediný, kto si dokáže poradiť s takýmto mlynom.“

„To je úžasné,“ zalichotila Izabela.

„Veru je. Ale natrápil som sa ako taká mula. Viete, kedy som ho dokončil?“ opýtal sa a nečakal na odpoveď. „Dnes. Presne tak. Všetko bolo pripravené, zrenovované, ale mlyn nie a nie fungovať. Nerozumel som tomu. Až ma išlo rozdrapiť od hnevu. Už som hádzal flintu do žita. Hovorím si, prebehnem to všetko ešte raz a keď nič nenájdem, tak sa vzdám. Pustil som sa do roboty a hneď dole pri prvom hriadeli – čo nevidím. Medzi malými ozubami zapadnutá kniha. No verili by ste tomu? Čudoval som sa, že ju to neroztrhalo na kusy. Chodím okolo toho mlyna vyše mesiaca, naspamäť poznám každú skrutku, ale tú knihu som si nevšimol. Jak keby ju tam voľakto pričaroval.“

Jakub náhle spozornel. „Aká to bola kniha?“

„A viem ja? Také čudo v koženej väzbe. Najradšej by som ju do pece hodil. Ale veď poďte, ukážem vám ju, potvoru čertovskú.“

Spoločne vstúpili do mlyna. Prešli úzkou chodbou a ocitli sa vo svete drevených kolies, kožených remeňov a prevodov.

„Toto je môj krásavec,“ pýšil sa starec. Akoby rozprával o vlastnom synovi. „No, a tam na stole, len sa pozrite, je tá buchla.“

Jakub prešiel ku stolíku pod oknom. Starec medzitým chytil Izabelu okolo ramien a začal jej vysvetľovať ako mlyn funguje.

Bakhus stoj pri nás, pomyslel si Jakub, keď vzal knihu do ruky. To by bolo priveľa šťastia, prebleslo mu hlavou. Alebo, žeby predsa? Opatrne ju otvoril a zalistoval v zožltnutých stránkach. Na moment sa mu zastavil dych. Písmo bolo nečitateľné, no drobné kresby znázorňujúce žiarivý minerál ho nenechávali na pochybách, že drží v rukách Meisslov denník. Kdeže kniha, poklad je to! Nepozorovane vložil denník pod tričko a pridal sa k Izabele, ktorá trpezlivo počúvala starcov výklad. Nebadane na ňu žmurkol. Pochopila. Jeho vzrušená tvár hovorila jasnou rečou. Opatrne si poklepkal po vydutom tričku.

„No a ten potom napája hlavný hriadeľ, ktorý...“

„Je to úžasné,“ prerušila starca Izabela. „Ste ten najšikovnejší človek pod slnkom.“

Starec pookrial a líca mu zaliala červená farba.

„No, hádam aj máte pravdu,“ odvetil.

Jakub pozrel na hodiny a zhíkol. „To už je toľko? Miláčik, musíme ísť.“

„A čo mlyn? Ešte sme ho nepustili,“ zvolal nešťastne remeselník.

Jakub sa chcel narýchlo vyhovoriť, ale Izabela sa ozvala prvá. Prišlo jej starého muža ľúto, a tak povedala. „Samozrejme, to si nenecháme ujsť.“

Starec zažiaril šťastím. „Tak teda, poďme nato!“ zvolal a stisol veľký gombík na stene. Koleso sa dalo do pohybu a zo starého muža sa na pár chvíľ opäť stal mladý chlapec. Hrdý a šťastný.

15.

Keď dorazili späť k Richardovmu bytu, bola takmer polnoc. Na hviezdnatom nebi visel žiarivý mesiac a vzduch napĺňala magická vôňa noci.

Jakub postával vedľa hlúčika mladých tínedžerov, ktorí sa delili o fľašu burčiaku, a pozoroval vchod do bytovky. Prišli práve včas, aby uvideli, ako sa v ňom strácajú Demeter so starostom. Predstava, že si budú musieť hľadať nový nocľah, ho nijako netešila.

„Smradi uslintaní,“ zahromžila Izabela, ktorá stála za jeho chrbtom.

„Dúfal som, že nám úkryt vydrží aspoň túto noc,“ zašomral nešťastne.

„Mohli by sme ísť ku mne,“ navrhla Izabela.

„Mám dojem, že len čo skončia tu, tvoj byt bude ich ďalšia zastávka. Budeme si musieť nájsť niečo iné.“ Jakub sledoval mladíkov, ako zahodili prázdnu plastovú fľašu. Potom vytiahli z vreciek posledné drobné a snažili sa vypočítať, či im vyjde na novú várku. Keď sa dopracovali k pozitívnemu výsledku za hlasného burácania vykročili k najbližšiemu stánku.

„Seldiga, existuje nejaké bezpečné miesto, kde by sme sa mohli na noc uchýliť? Niekde, kde by sme neboli príliš na očiach?“ opýtal sa Jakub.

Vínna muška vystrčila hlavu a na malý okamih sa zamyslela.

„Kupeckého rodný dom,“ odvetila po chvíli. „Je to priamo v centre, no zaručujem vám, že ak sa nám podarí nepozorovane dostať dnu, budeme tam mať dostatok súkromia. Ja a zopár sestier ho využívame, keď si potrebujeme... keď potrebujeme po nociach trocha súkromia,“ prezradila Seldiga.

„Takže o ňom musia vedieť aj strážcovia mesta,“ namietol Jakub.

„Práveže nevedia. Ver mi, o takomto čase tam nevstúpi živá noha.“

„Ja by som do toho išla,“ povedala Izabela. Po celom dni bola vyčerpaná a z predstavy, že noc strávia kdesi vonku, jej prichádzalo zle.

Jakub napokon prikývol.

Rodný dom jedného z najuznávanejších barokových maliarov stál v radovej zástavbe nalepený na pohostinstvo Na rínku. Okrem spoločnej steny sa budovy delili aj o spoločný plot a o dieru v ňom, ktorú zakrýval rozrastený ker ruží. Seldiga navigovala dvojicu priateľov do baru. Prešli zadymenou halou páchnucou pivom a potom úzkou uličkou vyšli na zadný dvor. Spomínanou dierou sa nepozorovane dostali na zanedbaný pozemok za domom Jána Kupeckého. Stavba bola sprístupnená verejnosti, no o záhradu zjavne nikto nedbal. Seldiga preletela pootvoreným oknom a o chvíľu sa objavila s kľúčom.

Utiahli sa do miestnosti s oknami do dvora. Páchla stuchlinou a prípravkom na čistenie dreva, no bol v nej príjemný chládok.

Jakub sa nevedel zbaviť pocitu, že sa každú chvíľu otvoria dvere a dnu vletí Yrsa.

„Tu nás určite nebude nikto hľadať,“ povedala Izabela, akoby vytušila, na čo myslí. „Poď, prezrieme si náš úlovok.“

Jakub vytiahol Meisslov denník.

Hrubý zápisník viazaný v pevnej čiernej koži mal na povrchu stopy po mlynských zuboch. Máme skutočne šťastie, že ho súkolie celkom nezničilo, pomyslel si Jakub.

Stránky zapĺňal čierny atrament. Písmo bolo úhľadné, plné oblúčikov a cifier. Meissel si dal záležať tak na forme, ako aj na obsahu. Horšie však bolo, že používal zastaraný slovosled a množstvo výrazov, ktoré Jakub nedokázal rozlúštiť. Čítanie mu sťažovali aj vyblednuté alebo celkom chýbajúce pasáže.

Spoločne im dalo kopec práce, aby pochopili aspoň nosné myšlienky textu. Denník začínal v období, kedy sa Meissel vrátil z cudziny, aby pochoval otca. Prvotné pasáže boli plné smútku a žiaľu. Neskôr sa rozpisoval o tom, ako na neho rodné mesto urobilo dojem. Za roky jeho neprítomnosti rozkvitalo a rástlo a zdalo sa, že prežíva svoj zlatý vek.

O niekoľko zápisov ďalej mladý lekárnik svoje prvotné nadšenie prehodnocoval a začínal šípiť, že niečo nie je v poriadku. Potom ako sa rozhodol usadiť a vzdať sa ďalšieho cestovania, nastala pasáž, ktorú Jakub nedokázal vylúštiť. Mnoho strán chýbalo, zápisky boli písané rýchlo a strácali krásu a čitateľnosť z úvodu denníka. Bolo jasné, že Meissel na niečo prišiel a svoje poznatky dával na papier skôr pre seba ako pre budúcich čitateľov.

„Rozhodne sa s krasopisom neobťažoval,“ utrúsila Izabela a sledovala, ako Jakub listuje v denníku a márne sa snaží nájsť stranu, ktorá by sa ako-tak dala prečítať.

„Je toto vôbec možné?“ hromžil. „Toľko sa za ním naháňame a nakoniec nám nebude nanič, len preto, lebo Meissel škrabal ako kocúr?“

Denník sa nebezpečne blížil ku koncu, keď sa ozvala Seldiga.

„Počkaj,“ zvolala a prelistovala niekoľko stránok naspäť. „Toto je celkom zrozumiteľné, nie?“

„Myslíš?“

Seldiga sa naklonila bližšie a pustila sa do čítania.

„Po poslednom stretnutí s hlavným strážcom mesta som stratil k týmto samozvaným ochrancom aj poslednú štipku úcty. Je to obyčajná banda namyslených horenosov, ktorí si o sebe myslia, že sú niečo viac ako poctiví ľudia mesta Pezinok. V skutočnosti sú úplne rovnakí. Ak nie horší. Až príliš často som bol svedkom ich zlyhania. Pričasto som videl, ako zamieňajú odvahu za úskoky a namiesto svojich nasadzujú krky nevinných ľudí. Ach, hanba vám, strážcovia! Len zázrak a moja usilovná práca môžu zato, že zlo je opäť pod kontrolou.“

Nasledovala pasáž, s ktorou si nedokázala poradiť ani Seldiga. Jakub zalistoval, kým ho opäť nezastavila.

„Kameň je živý! Napriek tomu, že je to minerál (toto povrchné zaradenie rozhodne nevyjadruje obrovskú silu, ktorá sa v ňom skrýva), je živý. Zistil som, že reaguje na moje nálady. Keď mám zlý deň a šírim okolo seba negatívnu energiu (ten stav, kedy chcete niekomu ublížiť len preto, lebo aj vám je mizerne), kameň nastupuje do fázy odporu. Rovnako ako ja, dokáže zo seba vydať niečo (???), čo ma dokáže zasiahnuť až do srdca. Je to neuveriteľné, ale skutočne sa to podobá fyzickej bolesti. Nič strašné, no predsa ma to dokáže ovplyvniť natoľko, aby som sa snažil upokojiť. Ak sa môj srd zväčšuje, kameň „útočí“ silnejšie. Naopak, ak je moja nálada pozitívna, kameň nijako nereaguje.

„Tak preto dokázal znehybniť Gorazda. Bojoval proti zlu v jeho tele,“ uvažovala nahlas Izabela.

„Ak platí, čo je tu napísané. Nezabúdaj, že je to viac ako sto rokov staré.“

„Určite to platí,“ nedala sa Izabela.

„Počkajte, kým to dočítam. Potom sa pokojne pohádajte,“ zamiesila sa do rozhovoru Seldiga.

„My sa nehádame, však?“ povedala Izabela a ľúbezne sa na Jakuba usmiala.

Seldiga prevrátila pár stránok a keď opäť našla čitateľný text, spustila:

„Urobil som pokus. V skutočne zlej nálade (je možné, že som ju len predstieral, ale napokon som sa do roly vžil natoľko, že som pociťoval nefalšovaný hnev), som na kameň zaútočil. Počkal som, až kým sa nedostavil známy pocit pri srdci, a namiesto toho, aby som sa upokojil, pokúsil som sa kameň chytiť a hodiť ho o stenu.

Výsledok: Silné popáleniny na prstoch v miestach, kde som sa dotkol minerálu. No okrem toho sa mi podarilo potvrdiť to, o čom som si myslel, že si len namýšľam. Kameň sa zmenšil. Neviem o koľko (pravidelné meranie váhy zaznamenávam len od dňa pokusu), ale bolo to viditeľné už od pohľadu...“

Text sa opäť strácal. Seldiga prelistovala takmer k úplnému záveru, kde na ňu čakal posledný čitateľný zápis.

„Mám pocit, akoby som posledné roky nežil. Mojím najlepším priateľom a zároveň nenávideným sokom sa stal jeden kameň. Odkedy mi strážcovia zamedzili prístup ku skladu, ostal mi na skúmanie iba jeden kus veľký ako menšia kapusta. Zistenie: V mojej prítomnosti kameň nemizne. Mení tvar a veľkosť podľa mojich nálad, ale nemizne. Jeden deň sú niektoré lúče minerálov väčšie, iné menšie a na druhý deň opačne. Hmotnosť sa zmenila len nebadane. Smerom hore. Môj kameň pribral.

„To je všetko?“ opýtal sa Jakub, keď Seldiga zmĺkla.

„Všetko,“ pritakala vínna muška a podala mu denník.

Jakub ho otvoril na poslednej strane. Kúsok pod odsekom, ktorý práve počul, bol ešte jeden, no dali sa z neho prečítať len malé útržky.

„Minerál t..... dotyk obojstranne! ...... ruky znásobujú jeho silu! Je to ......, ktorá sa musí vložiť do....... Som presvedčený, že Gorazd sa dá zničiť. No musí to urobiť niekto s .......... Niekto........................... kameňa.“

Jakub hľadel na slová, ktoré mu nedávali zmysel. Cítil, že sú dôležité, no bol príliš unavený, aby sa nimi teraz zaoberal. Namiesto toho sa obrátil k Izabele a opýtal sa:

„Izabela. Ty si rodená Pezinčanka. Poznáš mesto ako svoje topánky. Ak by si mala ukryť veľké množstvo vzácneho kermezitu, kde by to bolo?“ opýtal sa Jakub.

„Hm, na stanicu. Našla by som nejaký opustený vagón a naplnila ho.“

„A nebála by si sa, že ti ho niekto odtiahne? Je to vzácna surovina.“

„Máš pravdu, bála. Tak potom, čo ja viem, niekam do pivnice. Kde nechodí veľa ľudí.“

„Vieš o takej pivnici?“

„Ehm... nie.“

„Musí to byť miesto, o ktorom nik nevie.“

„Keby som mala niečo také vzácne schovať, nemala by som dušu na mieste, kým by to niekto nestrážil. Alebo keby som ho nemala dennodenne pod dohľadom. Po ruke, chápeš?“

Jakub prikývol.

„Je to fakt ťažké. Pezinok je veľký a hoci je to fúra kamenia, dá sa ľahko zašiť. Sú tu opustené fabriky, staré nemocnice, bane... stačí si vybrať,“ povedala Izabela a hlasno si zívla. Vedela, že Jakubovi veľmi nepomohla, no v tejto chvíli jej to bolo jedno. Bola zúfalo unavená. Vzdala sa ďalšej konverzácie a skrútila sa vedľa Jakuba.

Ten sa však nemienil vzdať. Namáhal mozog, ako sa len dalo. Snažil sa vžiť do Gorazda, do Yrsy, pozeral sa na problém zo všetkých uhlov, no nikam sa nedostal. Izabela so Seldigou už dávno snívali, keď aj jemu došli sily a natiahol sa na podlahu.

Okamžite zaspal.

„Vstávaj, už je ráno,“ šepkala Seldiga Jakubovi do ucha, pričom ním jemne triasla. Cez okno do miestnosti vnikalo svetlo.

„Ešte chvíľu,“ zamrmlal Jakub.

„No tak, zobuď sa! Myslím, že viem, kde je kermezit.“

„To je super,“ odvetil Jakub bez toho, aby otvoril oči.

„Počúvaš ma vôbec?“

„Jasné. Vieš, kde je kermezit, to je... čože?“ Jakub sa prudko posadil a pretrel si opuchnuté oči. „Zopakuj to.“

„Včera večer ste sa bavili o tom, kde by ste kermezit schovali. Jedným uchom som vás počúvala a všetky tie vaše hypotézy sa mi zarývali do hlavy. Príliš som nad tým nepremýšľala, no keď som sa pred chvíľou zobudila, napadlo mi miesto, kam by som kermezit schovala ja, keby som bola Yrsa.“

„Yrsa? Myslíš, že ho schovala ona?“ opýtal sa Jakub.

„Kto iný? Gorazd sa k nemu nemôže priblížiť.“

„Hovor.“

„Podľa mňa je v bývalej základnej škole na Holubyho ulici,“ vyriekla Seldiga. „Je to ideálne miesto. Dnes budova slúži ako depozit nejakej vedeckej akadémie. No, a vieš, kto ho má na starosti?“

„Yrsa,“ hádala Izabela, ktorá sa medzitým pozviechala a pritiahla sa bližšie.

„Presne tak. Vo svete ľudí pracuje ako správkyňa depozitu a šéfuje skladu plnému pokazených prístrojov, plechových registračiek a podobne.“

„A je tam určite aj strážna služba, ktorá na veci dohliada,“ dumal Jakub.

„Práveže nie,“ zvolala Seldiga. „Nikto budovu nechce strážiť. Strážnici tvrdia, že v škole straší. Neraz sa stalo, že na smrť vydesený chlapík v noci vyletel z budovy von a kričal, že videl ducha.“

„Skutočne tam straší?“

Seldiga sa zatvárila neurčito.

„Pravda je, že škola je postavená na mieste, kde bol kedysi chudobinec a potom hospic. V podstate miesta, kam chodili ľudia umierať. Osobne si myslím, že tam rozhodne nie je všetko s kostolným poriadkom,“ uzavrela Seldiga.

„Odkiaľ to všetko vieš?“ divila sa Izabela.

„Ja vlastne ani neviem. Odkedy som videla, ako Yrsa prebodla Morana, mám v hlave nejako veľa informácií. Sama som z toho zmätená. Viem o miestach, o ktorých som doteraz nemala tušenia, poznám históriu mesta do hlbokého praveku a mám pocit, že ak by bolo treba, dokázala by som Pezinok riadiť ľavou zadnou. Celé je to divné.“

„Takže ty tvrdíš, že kermezit je v škole,“ uvažoval nahlas Jakub.

„Vyhovuje to všetkým teóriám. Ľudia sa tam boja chodiť, Yrsa má miesto neustále pod dohľadom, budova je dosť veľká nato, aby sa tam kopa kamenia pohodlne stratila a je aj dosť nenápadná. Mám taký vnútorný pocit, že sa nemýlim. Niečo ako šiesty zmysel.“

„Nevedel som, že vínne mušky majú šiesty zmysel,“ pokúsil sa zažartovať Jakub.

„Nemajú. Ich jediným zmyslom je víno a zábava. Ale ako hovorím, odkedy sa rozplynul Moran, je všetko ináč.“

16.

Bývalá základná škola stála na rohu Holubyho ulice. Vysokú šedú budovu od cesty oddeľoval plot a zanedbaná záhrada. Vzadu sa schovával školský dvor s popraskaným asfaltom a basketbalovými košmi bez obručí. Izabela pozerala na tmavé zazerajúce okná a bola rada, že ako dieťa navštevovala školu na opačnom konci mesta.

„Kade sa dostaneme dnu?“ opýtala sa.

„Cez riaditeľňu,“ odvetila Seldiga. Vedela, že riaditeľňa je nízka prístavba, ktorá vyzerala, akoby ju k škole niekto násilne prilepil. Tak isto kdesi vo svojej mysli vyhrabala informáciu, že okno zatemnené nepriehľadným papierom sa nedalo nikdy poriadne zavrieť. Nestihla sa čudovať, odkiaľ sa odrazu vzali všetky tie vedomosti, lebo jej mozog už nástojil na ďalšej dôležitej správe.

„Ešte predtým ako vstúpime dnu, musíme urobiť jednu dôležitú vec,“ povedala a prebehla pohľadom po priateľoch. Boli bledí a nesvoji. Rozhodne nevyzerali v dobrej kondícii.

„A to je?“ opýtal sa Jakub.

„Posilníme sa. Musíme utlmiť strach, ktorý z vás tiahne ako rum z opilca. V takomto stave nemôžete vstúpiť na územie duchov.“

„Stále dúfam, že na nijakých nenarazíme,“ hlesla Izabela.

„A čím sa chceš posilniť? Žiadne víno tu nie je,“ rypol do vínnej mušky Jakub.

„Mňa neoklameš. Veľmi dobre som videla, čo si si odniesol z Richardovo bytu. Myslím, že teraz je tá správna chvíľa, aby sme to použili.“

Jakub uvažoval, o čom to Seldiga rozpráva, až mu napokon svitlo.

„Krv mesta Pezinok!“ zvolal. Takmer zabudol, že si ho vložil do ruksaku.

„Presne tak. Vidím na vás, že ste strachom bez seba. Rozhodne potrebujete vzpružiť.“

Jakub upodozrieval vínnu mušku, že si chce iba upraviť klesajúcu hladinu alkoholu v krvi, no keď tak o tom premýšľal, prišlo mu to ako dobrý nápad. Uškodiť nám to nemôže. Vybral fľašu z ruksaku a poobzeral sa po niečom, do čoho by nalial.

„Daj si rovno z fľaše,“ súrila ho Izabela, ktorá sa tvárila, akoby nemala dva týždne kvapku vody v ústach.

„Správne. Krízové situácie vyžadujú krízové riešenia,“ súhlasila Seldiga.

Postupne si všetci odpili a nechali sa unášať opojným pocitom, ktorý zo sebou krv mesta Pezinok prinášala.

„Hovorila si, že tam straší?“ ozvala sa po chvíli Izabela.

„Straší.“

„Výborne, už dávno som nemala takú chuť nakopať niekoľkým poltergaistom zadky.“

„Tak na čo čakáme?“ pridal sa Jakub s rozhorúčenou tvárou plnou bojového odhodlania. Schoval fľašu a vykročil vpred.

Preskočili nízky plot, obišli kroviny a zastali rovno pred malou prístavbou. Seldiga zaletela k malému vetraciemu otvoru. „Bude mi to chvíľu trvať,“ povedala a stratila sa v čiernej tme. O niekoľko minút čosi zapraskalo a okno sa s vŕzganím otvorilo.

Jakub s Izabelou sa vyštverali hore a vstúpili na územie bývalej základnej školy. V okamihu, ako sa okno zavrelo, kľúč v Jakubovom vrecku začal jemne kmitať a neprestal, ani keď ho pevne stisol.

Priestranná riaditeľňa aj po rokoch nečinnosti dýchala autoritou. Steny boli nasiaknuté strachom všetkých žiakov, ktorí niekedy museli čeliť hnevu riaditeľa. No boli nasiaknuté aj niečím oveľa horším. Niečím, z čoho sa trojici návštevníkov ježili chlpy.

„Je tu zima,“ povedal Jakub a pošúchal si ruky. Jeho hlas znel v hlbokom tichu neprirodzene.

„Je,“ potvrdila Izabela. Zdalo sa jej zbytočné odpovedať na suché konštatovanie, no potrebovala niečo povedať, lebo mala pocit, že ju to ticho celkom pohltí a potom už ju nikto nebude počuť. Prepadne sa do stále temnejších hlbín, v ktorých sa jej hlas celkom zadusí.

Slabučké slovo aspoň trocha rozvírilo stiesnený priestor.

„Čo keby sme sa poobzerali po kermezite a rýchlo odtiaľto vypadli?“ navrhol Jakub.

„Dobrý nápad,“ odvetila Seldiga.

Z riaditeľne vyšli na chodbu, ktorá nebola o nič prívetivejšia. Po niekoľkých metroch sa rozdvojovala. Jedna vetva zahýbala za roh. Jakub mal pocit, akoby sa zužovala až do malého čierneho bodu, z ktorého niet návratu. Zdalo sa mu, že na jej konci počuje hlasy. Hoci mal v sebe zopár logov z krvi mesta, jeho ochota presvedčiť sa, či počul dobre, sa blížila k nule.

Druhá časť chodby bola rovná a lemovali ju dvere tried a kabinetov. V mieste, kde sa vetvy stretali, stálo schodisko vedúce na poschodie.

„Prezrieme najprv prízemie alebo začneme zvrchu?“ opýtal sa Jakub.

„Ešte je tu pivnica a povala,“ doplnila možnosti Seldiga.

„Nuž...“ začala Izabela, no nedokončila. Odrazu pomedzi nich preletel čierny tieň. Mŕtvolným dotykom im pohladil tváre a stratil sa s besným smiechom za rohom.

Jakub inštinktívne siahol do vrecka a stisol kľúč. Čosi nebolo v poriadku. Mal pocit, akoby držal kus plastu. Kľúč nebol studený ani horúci, nevibroval a Jakubovi sa zdalo, že je ľahší. Akoby stratil hustotu.

Vytiahol ho von a pozorne sa na neho zahľadel.

„Myslím, že máme problém,“ povedal zamyslene.

„To si píš, že máme problém,“ vykríkla Izabela, ktorá sa spamätávala zo stretnutia s prvým podnájomníkom školy.

„Pozri sa na kľúč,“ povedal.

Izabela ten rozdiel okamžite zbadala. Niežeby nejako zmenil tvar, zmenšil sa alebo niečo podobné. Bol stále rovnaký, no čosi chýbalo. Fluidum výnimočnosti, ktoré z neho od začiatku vyžarovalo, bolo preč. Odrazu mala pocit, že sa nepozerá na vzácnu vec, ale na kus bezcennej smiešnej napodobneniny niečoho výnimočného.

„Čo to má znamenať?“ opýtala sa.

Jakub pokrčil plecami a spýtavo pozrel na Seldigu.

„Myslím, že stráca svoju moc,“ odvetila vínna muška.

„Ako je to možné?“

„Zdá sa, že sme...“ zvyšok vety zanikol v ohlušujúcom rachote, ktorý sa začal valiť z chodby za rohom. Jakub sa pozrel tým smerom a na malý okamih mal pocit, že sa zbláznil. Chodbou sa približovali čierne tiene, natlačené jeden na druhom, až pripomínali hustý dym. Nikam sa neponáhľali, krok po kroku sa valili smerom k trojici návštevníkov. Pri pozornejšom pohľade sa dali rozoznať sutany s hrubými opaskami a povrazy visiace na temných krkoch. Možno keby prišli bližšie, uvideli by im aj tváre, no to si Jakub s radosťou nechal utiecť. Schmatol Izabelu za ruku a rozbehli sa hore schodmi. Tiene hlbokými hlasmi spievali hymnický chorál. Jakub im nerozumel, no mal pocit, že to bola latinčina. Vybehli na poschodie a zamierili k prvým dverám.

Zamknuté.

Rovnako ako druhé, tretie aj štvrté. Všetky dvere stáli na ľavej strane, okrem jediných, ktoré mali na sebe hrdzavú tabuľku s nápisom záchody. Tie boli na opačnej strane hneď za širokými oknami. Jakub sa všemožne snažil nepodľahnúť panike. Stále si opakoval, že je bojovník a mestom vyvolený a v žilách mu kolujú dobré dva deci krvi mesta, no nepomáhalo to. Cítil, ako mu po tele cupitá strach. Malými nožičkami sa ovíja okolo členkov a stúpa vyššie. Srdce mu narážalo do rebier a všetky myšlienky sa rozpadávali ako puzzle pod rukami dvojročného dieťaťa.

Kľúč stratil svoju silu, Richard je mŕtvy, mesto sa mu obrátilo chrbtom... sú stratení.

V tej chvíli si spomenul na mamu. Tá myšlienka bola jasná ako svetlo na konci tunela. Prestúpila mu celým vnútrom, pohladila ho a utíšila. Na malý okamih, iba záblesk, popri ktorom je sekunda storočie, vedel, že všetko dobre dopadne. V mysli sa mu vynorili dlhé večery, kedy mu mama rozprávala príbehy. Tvrdila, že sú skutočné, zo života, a vždy sa pri tom tajomne usmievala. Nikdy nevedel, či hovorí pravdu alebo nie. V každom prípade, rozprávky v sebe niesli mnoho múdrosti a učili Jakuba užitočné veci. Mama mu často rozprávala o tom, ako mágia z rozprávok a povedačiek presakuje do skutočného života. Nikdy nie je všetko tak, ako sa na prvý pohľad zdá, opakovala a prízvukovala, aby mal otvorené okrem očí aj srdce. Kým bol Jakub malý, hltal každé jedno slovo a ďakoval nebesám, že má takú úžasnú mamu. Ako rástol, pozeral sa na príbehy s väčšou rezervovanosťou, až napokon dospel do bodu, kedy bol presvedčený, že mama má príliš bujnú fantáziu, a každé nové rozprávanie odbil súcitným úsmevom. Mamu mal stále rád, ale jej rozprávaniu už dávno neveril a bral ho ako ďalšiu výstrednosť starnúcej ženy.

No teraz, v obkľúčení mátoh, mu odrazu prišli matkine príbehy veľmi užitočné.

Rýchlo sa zaprel do jediných dverí na pravej strane a vrútil sa na toalety.

„Čo je to zač?“ habkala Izabela.

„Duchovia. Celá armáda duchov.“

„Pravdepodobne sú to modranskí lovci. Zoskupenie mužov, ktorí unášali ženy a deti, aby ich potom predávali do Turecka. Bola to mocná organizácia, ktorá sa vydávala za mníchov a žila v Modre až do čias, kým ju kráľ Juraj nedal nemilosrdne popraviť a telá spáliť. Niekde v týchto miestach,“ vysvetľovala Seldiga.

„Vieš aj niečo o tom, ako sa ich zbaviť?“ zhúkla Izabela.

„Ani nie. Ale napadlo mi, prečo nefunguje kľúč od mesta.“

„Máte niekto pri sebe niečo červené?“ opýtal sa znenazdajky Jakub.

„Čože?“

„Niečo červené. Keď som bol malý, mama mi rozprávala, že duchovia...“

„... sa boja červenej farby,“ dopovedala Izabela.

Jakub prekvapene zdvihol obočie. „A ty to odkiaľ vieš?“

Izabela pokrčila ramená. „Od otca. Keď ešte žil, učil ma rôzne porekadlá a pranostiky. No rozhodne to neboli klasické rozprávky,“ uzavrela.

„Jakub sa chcel ešte niečo prezvedieť, ale hlasy sa nebezpečne približovali. „Máte tu teda niečo červené?“ zopakoval otázku.

„Ja nemám nič,“ povedala Seldiga.

„A ty?“

„No, niečo by som možno...“ habkala Izabela.

„Tak rýchlo, sem stým!“ súril Jakub.

„Ale musíte sa otočiť.“

„Čože?“

„Otočte sa,“ zvolala Izabela a keď sa tak stalo, čo najrýchlejšie si vyzliekla nohavičky. Keď ich podávala Jakubovi, bola červená ako jej spodná bielizeň.

„Bude to stačiť?“

„Ja myslím, že áno,“ odvetil Jakub, ktorý nevedel, kam sa má pozerať.

„A ešte by sa hodila sviečka. Alebo husie pierko,“ povedala Izabela a začala si prehľadávať vrecká. Po chvíli Jakubovi podala malý zapaľovač. „Nie je to síce sviečka, ale myslím, že pomôže,“ povedala.

Akoby Jakubovi čítala myšlienky. Skutočne chce urobiť to isté, čo ja? – napadlo mu. Myslel si, že tieto staré porekadlá dávno zapadli prachom. Zdalo sa, že to nie je pravda.

„S pierkom ti už nepomôžem.“

„Budem to musieť zvládnuť aj bez neho,“ odvetil Jakub a cez hradbu napätia sa mu na tvári objavil úsmev. „Do boja, priatelia!“ zvolal. Potom si obmotal nohavičky okolo zápästia, zažal zapaľovač a odhodlane sa vrátil na chodbu.

Stále sa ho zmocňoval strach, no už mu neochromoval myseľ ako pred chvíľou. Spomienka na mamu mu dodávala vieru v to, čo sa práve chystal urobiť, nech to bolo akokoľvek čudné.

Ale čo vlastne nie je za posledné dni čudné, pomyslel si a vykročil oproti armáde duchov.

Dym sa plazil po chodbe, postavy v jednej chvíli takmer dokonale hmotné odrazu praskli a objavili sa na celkom inom mieste. Chvíľu vpredu, potom zase vzadu, viseli zo stropu alebo sa prepadávali do podlahy. V každom prípade sa však približovali.

Jakub sa zhlboka nadýchol, vystrel ruky pred seba a spustil.

„Červená na ruku, pierkom do rohu, plameň odplaší každú mátohu. Nech hojno je po celý rok, choroba a zlo nech má krivý krok. Plný som života, srdce čisté mám, smrť a jej príbuzné k sebe nepúšťam!“

Jeho hlas sa márne snažil predrať cez burácanie duchov. Hlboké basy ho beznádejne pochovali. Zľakol sa. Ako mohol byť taký hlúpy? Ako si mohol myslieť, že povedačka starej baby zaženie hordu hrdlorezov z podsvetia?

Odrazu ho Izabela chytila za ruku. Vôbec si nevšimol, kedy sa pri ňom zjavila.

„Spoločne, dobre?“ povedala a z plného hrdla spustila. Jakub sa nadýchol a pridal sa.

Slová sa rozleteli po chodbe ako lietajúce dýky. Účinok bol okamžitý. Malý plamienok v jeho pravici poskočil a chodbu zalialo svetlo. Hustá hmla sa rozdrobila na množstvo malých tieňov, ktoré sa splašene rozpŕchli v snahe nájsť úkryt pred bodavými lúčmi. Bojový hymnus vystriedalo kvičanie a vreskot pripomínajúci škripot nechtov po tabuli. Jakub s Izabelou neohrozene kráčali vpred. Seldige v tej chvíli pripomínali exorcistov. Pozorovala, ako rozohnali posledné tiene, akoby to boli iba otravné muchy. Keď skončili, chodba stíchla. Jakub spustil ruky a pozrel na Izabelu. Vlasy mala prepotené a v tvári sa jej zračila únava. No oči, tie jej iskrili ako diamanty.

„Netušil som, že tú riekanku poznáš,“ povedal.

Izabela sa usmiala. „Aj ja som si doteraz myslela, že ju otec vymyslel iba pre mňa. Aby som sa nebála strašidiel.“

„Nuž, zdá sa, že naši rodičia mali podobné záujmy,“ odvetil Jakub, ktorý nemohol prestať myslieť na mamu. Odrazu mal pocit, že ju vôbec nepozná. Že za ženou, ktorá mala dve roboty a domov sa vracala až večer s ťažkými nákupnými taškami a ktorá si napriek všetkému dokázala nájsť čas na večerné rozprávanie, sa skrýva niekto celkom iný. Niekto, kto vie o živote – použiť slová Richarda – za oponou omnoho viac, ako sa na prvý pohľad zdá.

Chvíľu len tak stáli a pozerali na seba. Mali pocit, akoby vyhrali dôležitú bitku, no v skutočnosti len odplašili skupinu duchov. Ku kermezitu neboli o nič bližšie ako na začiatku.

„Hovorila si, že vieš, čo sa deje s kľúčom?“ opýtal sa Jakub vínnej mušky.

„Napadlo mi jedno vysvetlenie. Je možné, že sila kľúča upadá, lebo sa nachádza mimo mesta.“

„Ale veď my sme v meste,“ nechápal Jakub.

„Nie tak celkom. Podľa všetkého je celá táto budova jedna obrovská brána do sveta duchov. Je to územie v území. Štát v štáte, ak chceš. Platia tu celkom iné pravidlá a kľúč tu nemá žiadnu moc.“

„Počkať, počkať,“ zamiešala sa do rozhovoru Izabela. „To mi chcete povedať, že sa práve teraz nachádzame vo svete duchov?“

„Podľa mňa sme kdesi uprostred. Je to priestor, ktorý nepatrí celkom ani jednému svetu. Je to priestor...“

„... priam dokonalý na ukrytie kermezitu. Je v meste, ale v skutočnosti nie je. Naša hornina môže byť zahrabaná kdesi hlboko v záhrobí,“ doplnil Jakub.

„A to sa tu vzdelávali nevinné deti,“ utrúsila nespokojne Izabela.

Nad trojicou zavládol ťaživý mrak bezradnosti. S možnosťou, že opustia svet ľudí, ani jeden z nich nepočítal. Rozhodne netúžili po exkurzii na druhom brehu. Ešte nie.

„Ale ako sa dostaneme na druhú stranu?“ opýtal sa Jakub.

„Myslím, že by som tam mala ísť sama,“ odvetila Seldiga s odhodlaným výrazom, ktorý sa k nej vôbec nehodil. „Mám pocit, že s tým, čo sa mi ocitlo v hlave, mám celkom slušnú šancu kermezit nájsť.“ Poklepala si po hlávke a pokračovala. „Niečo tu vnútri mi nahovára, že nemôže byť ďaleko. Vy zatiaľ porozmýšľajte, kde nájdeme Gorazda.“

„Idem s tebou,“ povedal náhle Jakub.

„To nepripadá do úvahy,“ protestovala vínna muška.

„Už som sa rozhodol. Som mestom vyvolený. Nebudem len tak nečinne sedieť a čakať.“

„Ale máš tu predsa Izabelu. Nemôžeš...“

„Izabela ide s vami,“ povedala Izabela a rezignovane sa usmiala. „Myslíte si, že ostanem sama v dome plnom duchov? To už je fakt lepšie záhrobie, ale pri vás.“

Hoci sa Jakub snažil tváriť vážne, nedalo sa prehliadnuť, ako veľmi sa potešil. Aj Seldiga mala dôvod na radosť. Tušila, že medzi Izabelou a Jakubom začínala kvitnúť láska, a to je vždy silná zbraň. Obzvlášť ak sa človek chystá túlať v temnom podsvetí.

„No, výborne,“ zvolala vínna muška, „teraz už len nájsť dvere, ktoré nás tam zavedú.“

„Nejaké tušenie?“ opýtala sa Izabela a urobila na Seldigu oči typu len sa nehraj na skromnú a vyklop to.

„Možno,“ usmiala sa Seldiga a zamierila na prízemie. Tentoraz ich nesprevádzali nijaké divné zvuky, pokiaľ nepočítali ozvenu vlastných krokov, ktorá sa rozliehala chodbou ešte dlho potom, ako zabočili na schody. Na prízemí sa vydali doľava a na konci chodby sa zoradili pred dverami s nápisom: Pivnica, nepovolaným vstup zakázaný.

„A povolaným niet pomoci,“ zamrmlal Jakub.

„Malo by to byť ono,“ riekla Seldiga.

Jakub sa pozrel na staré dvere. Neboli ničím výnimočné. Vôbec nevyzerali ako posledná bariéra oddeľujúca svet ľudí od záhrobia. No zdanie môže občas klamať. Stisol kľučku a otvoril. Ako prvý im do nosa udrel zvláštny zápach. Dalo by sa čakať, že ich privíta smrad hnijúcich tiel a vlhkej plesne, no nebolo to celkom tak. V priestore sa vznášalo čosi, čo pohlcovalo kyslík. Čosi, čo nemalo rado živé a pohyblivé veci. Niečo, čo sa im omotávalo okolo krku a nenápadne im pripomínalo, že sa ocitli na druhej strane.

Dvere sa nehlučne zatvorili a k zápachu sa pridala tma. Jakub si najprv myslel, že má zatvorené oči. Keď si uvedomil, že to tak nie je, zistil aj to, že v tom nie je žiadny rozdiel. Obklopovala ich tma čierna ako vesmír zbavený svitu hviezd. Hustá, krémová nepreniknuteľná tma vytiahnutá z dna toho najhlbšieho vreca.

Jakub sa v panike snažil nahmatať kľučku od dverí, no jeho ruka tápala v prázdne.

„Seldiga, Izabela, ste tu?“ zvolal vystrašene.

„Jakub, čo sa to deje?“ zakričala Izabela. Rukami šmátrala okolo seba. Cítila sa, akoby padala voľným pádom. Odrazu do nej niečo udrelo. Vykríkla.

„To som ja, prepáč,“ ospravedlňovala sa Seldiga.

„Musíme sa pochytať. Nikam sa nerozbiehajte,“ radil Jakub. To však išlo len veľmi ťažko. Všetci traja mali pocit, akoby ich tma tlačila stále hlbšie a hlbšie. Nedokázali určiť, či stoja, padajú alebo sa len tak vznášajú. V okamihu, kedy im už nič nestálo v ceste prepadnúť nefalšovanej panike, sa pred nimi zjavil kužeľ svetla. Jakubovi to pripomenulo návštevu divadla, kedy tmavé pódium pretne úzky pás bieleho svetla a odhalí hlavnú postavu. V tomto prípade si Jakub ohromene uvedomil, že hlavnú postavu pozná. Vysoký klobúk a otrávený výraz človeka, ktorého ktosi neustále otravuje, ho nenechával na pochybách. Moris.

„No konečne. Trvalo vám to síce dlhšie, ako som čakal, ale napokon ste to zvládli,“ ozval sa sprievodca mŕtvych duší.

„Moris, ani nevieš, ako rád ťa vidím!“ zvolal nadšene Jakub. „Potrebujeme, tvoju pomoc.“

Moris zvedavo nadvihol obočie.

„Niekde tu,“ Jakub sa rozhliadol po nekonečnej temnote naokolo, „je ukrytý kermezit.“

„Skutočne?“ zvolal naoko prekvapene sprievodca.

„Som o tom presvedčený. Netušíš, kde by sme ho mali hľadať?“

„Tuším. Čo tuším, Viem! Sám som ho sem dovliekol.“

Jakub prekvapene vytreštil oči na drobného muža v klobúku. „Čože?“

„Veru tak,“ ozval sa druhý hlas. V tej chvíli preťal temnotu ďalší kužeľ svetla a zasvietil priamo na Yrsu, hlavnú strážkyňu mesta Pezinok. „Nevedeli ste, že náš drahý Moris je ochotný pre trochu vína spraviť čokoľvek?“ Podišla bližšie k Jakubovi a Izabele. Lúč svetla ju poslušne nasledoval. Nohou sa zaprela o drevenú debnu a posunula ju smerom k sprievodcovi mŕtvych duší.

„Toto je tvoje. A teraz nás nechaj osamote.“ Moris sa vrhol k debničke, ako by to bola hruda zlata a spokojne si ju pritisol na hruď.

„Východ je otvorený len niekoľko minút,“ oznámil Yrse a pobral sa na odchod.

„To bude bohato stačiť,“ utrúsila Yrsa. „Tak a hra sa skončila. Boli ste celkom schopní súperi, no mohli ste tušiť, že skrížiť cestu čarodejnici nie je najlepší nápad.“ Odrazu pred nimi stála žena s hustými ryšavými kučerami a bujným poprsím. Bola nesmierne krásna. Jakub sa nemohol ubrániť pocitu, že si ho podmaňuje.

„To si ty!“ zvolala Izabela. Hlas sa jej triasol hnevom. „Vrahyňa!“

„Vnímavé dievča,“ pochválila ju Yrsa. „Ale nevychované. Snažila som sa dohovárať tvojmu otcovi, aby bol na teba prísnejší.“

Jakub to odrazu pochopil. Ryšavé vlasy, nadpozemská krása a bujný dekolt.

„Zabila si ho!“

„Nebudeme predsa kvôli tomu robiť taký krik. Nebolo v tom nič osobné. Musela som to spraviť. Ako inak by som sa dostala k jeho schopnostiam?“ Yrsa pobavene pozorovala, ako s čarodejníkovou dcérou lomcuje hnev. Uvažovala, ako málo vlastností zdedila po svojom otcovi. „Iba som si zobrala to, čo si ty odmietla.“

„Využila si ho. Vytiahla si z neho všetky jeho vedomosti a potom si ho chladnokrvne zavraždila.“ Izabela striedavo zatínala päste. Srdce jej divoko búchalo a do žíl sa jej vlievali celé potoky adrenalínu.

„Nemuselo to tak skončiť, ak by mi dal, čo som potrebovala. No tvoj otec ľpel na smiešnych hodnotách. Nechcel ma pustiť k temnejším stranám mágie len preto, lebo ju považoval za príliš nebezpečnú. Absurdné. Sám seba vyhlásil za akéhosi strážcu, ktorý jediný nepodľahne a nezneužije čiernu mágiu vo svoj prospech. Sedel na príliš lákavom poklade.“

„Nechcel ti prezradiť nič zo svojho umenia, lebo dobre vedel, čo by sa stalo, keby ti sprístupnil čiernu mágiu. Pochopil, že si len zákerná, zlom prešpikovaná obluda.“

Yrsa prudko vystrela ruky pred seba a Izabelu zmietol prúd energie. Strhol ju ako handrovú bábiku a vytlačil ju von z temnoty. Chrbtom rozrazila dvere a vyletela na chodbu školy. S hlasným buchnutím narazila do steny a bezvládne sa zosunula na podlahu.

Jakub sa rozbehol k bielemu obdĺžniku svetla. Dotrielil na chodbu a okamžite priskočil k Izabele. Chcel jej pomôcť, no schmatol ho pár rúk a odhodil na opačnú stranu. Demeter a Félix ho obkolesili pripravení zasypať ho kopancami, ak by sa náhodou rozhodol pohnúť.

„Kľúč,“ povedala pomalým, kosti lámajúcim hlasom Yrsa.

Jakub si až príliš bolestne uvedomoval bezvýchodiskovosť situácie. Napriek tomu sa neponáhľal. Pomohol mu až Demeter, ktorý mu bez varovania uštedril kopanec pod rebrá.

„Pani si pýta kľúč,“ zasyčal.

„Prestaňte! Neubližujte mu,“ zvolala Izabela, ktorá sa snažila pozviechať zo zeme. Každý pohyb jej spôsoboval obrovskú bolesť. Napriek tomu sa pokúšala dostať na nohy a pomôcť Jakubovi. Félix ju schmatol za ruku a trhnutím pritiahol k sebe. V hustej brade sa zaskvel úsmev zhnitých zubov.

„Žiadne prudké pohyby, kráska,“ zanôtil. Izabelu ovalil pach z jeho úst. Oveľa horšie však bolo, že jej po rukách začali cupitať malé chrobáky. Štípali, hrýzli a všemožnými silami sa snažili dostať pod oblečenie.

Izabela zajačala.

„Čím dlhšie budeš odporovať, tým viac sa moji miláčikovia napasú,“ prehodil nenútene bradáč.

„Pustite ju,“ zakričal Jakub. „Dám vám kľúč, len ju, preboha, pustite!“

Félix luskol prstami a chrobáky poslušne zamierili do pralesa pod jeho nosom. Jakub vytiahol kľúč a pomaly ho podal Yrse.

Strážkyňa ho s neskrývaným potešením stisla. Na chvíľu si ho podržala pred očami, v ktorých sa zračilo triumfálne zlo. Nebolo ťažké uhádnuť, na čo myslí. Potom sa otočila ku Demeterovi s Félixom.

„Zbavte sa ich,“ prikázala bez váhania.

Zabijakom sa zaleskli oči. Len čo ich Yrsa opustila, preniesli všetku svoju pozornosť na Jakuba s Izabelou.

„Tentoraz to bude iná hra, sľubujem,“ povedal. „Nemáme sa kam ponáhľať. Všetci si ju užijeme.“

„To pochybujem,“ precedil Jakub.

„To verím,“ odvetil Félix a spokojne sa pozrel na svojho partnera. „Koho zabijeme ako prvého?“

„Hm. To je ťažké, takto narýchlo,“ zamyslel sa zlatozubý a pokračoval. „Najradšej by som si podal pána vyvoleného, ale kto sa potom bude pozerať na to, ako przníme tuná slečinku?“

„To je pravda. Nemôžeme ho pripraviť o také pekné predstavenie,“ súhlasil bradáč.

„Skús sa ma dotknúť,“ zvolala nahnevane Izabela.

„Hohó, presne to sa chystám urobiť. Budem sa ťa dotýkať na tých najhorúcejších miestach,“ zavyl Demeter a zakmital pred Izabelou dlhým ružovým jazykom.

Jakub si uvedomil, že v ruksaku má fľašu. Premýšľal, čo s ním urobí ďalších pár deci krvi mesta. Oči mu potemneli hnevom. To bude tá najdivokejšia opica, akú kedy Pezinok zažil. Už sa videl, ako z fľaše odbíja dno a s ostrými hrotmi ju zabodáva bradáčovi do krku, keď náhle zistil, že mu ruksak chýba. Ako druhé si uvedomil, že nikde nevidí Seldigu.

17.

„Moris, Moooris.“ Seldige už pomaly dochádzal hlas. Nevedela, ako dlho letela. Ani kam. Myslela, že si po čase na tmu privykne, no stalo sa len to, že jej postupne otupeli všetky orientačné schopnosti vrátane zmyslu vnímať čas. Ale v podstate jej to bolo jedno. Jednou z jej nových vedomostí bolo aj poznanie, že v záhrobí sa na čas nehrá. V záhrobí je čas tabu.

Pozbierala zvyšky slín a pokúsila sa ovlažiť vyschnuté hrdlo.

„Mooooris,“ zapišťala po stýkrát.

Nič.

Už sa začala zmierovať s myšlienkou, že tu bude blúdiť naveky, keď sa v tme objavil kužeľ svetla.

„Čo je, došľaka?“ zahromžil muž v klobúku a neisto sa zaknísal. V ruke držal poloprázdnu fľašku. Otupený pohľad napovedal, že nie je prvá, ktorú dnes načal.

„Teba tu zabudli?“ opýtal sa prekvapene. Potom len pokrčil plecami a zašomral viac menej pre seba: „To nie je môj problém.“ Odpil si priamo z fľaše a chystal sa zmiznúť.

„Počkaj,“ zvrieskla Seldiga. Jej hlas znel odrazu ináč. Hrubšie a hrozivo. Pretkávalo ho sebavedomie a autorita, ktoré donútili Morisa zbystriť pozornosť.

„Vari ma nespoznávaš?“ zaburácal opäť hlas. Tentoraz to bol čisto mužský barytón. Morisa striaslo. Ten hlas, známy hlas, v ňom vyvolával strach. Je to vôbec možné? Pripomínal mu dávne časy, kedy rozhadzoval sľuby a nestaral sa o to, čo bude neskôr. Problém bol len v tom, že mu nijako nešiel dokopy s malým okrídleným stvorením. Podozrievavo sa pozrel na fľašu v ruke a potom neisto povedal:

„Moran?“

„Dobre. Vidím, že si ešte spomínaš,“ vydralo sa zo Seldigy.

„Ale... ako... nerozumiem... teda...“

„Je to nadlho. Momentálne sa moja fyzická časť rozplynula v meste, no psyché ostalo našťastie pohromade. Stihlo sa dočasne utiahnuť do tejto malej dušičky.“

„Hm,“ to bolo všetko, čo zo seba dokázal Moris vydať. Vôbec nerozumel svetským záležitostiam. Jediné, čo ho zo sveta na druhej strane zaujímalo, bolo víno.

„Moris, Moris, Moris. Mám na teba veľmi ťažké srdce.“ povedal káravo hlas. Ak by si nebol len snôpka nehmotnej, prepitej a úplatnej špiny, spôsobil by som ti takú bolesť, na akú by si nezabudol do konca sveta.

Moris sa striasol.

„Ale veď počkať. Dalo by sa to zariadiť. Však?“ ozval sa hlas, ktorý práve dostal výborný nápad.

„Moris. myslím, že obidvaja vieme, že by to išlo. Skutočne je v mojich silách poslať ťa späť do sveta ľudí. Dostal som ťa sem, dostanem ťa aj tam. Zariadim, aby si sa znova narodil ako bezdomovec. Budeš spávať v smradľavých kanáloch a jesť zelený plesnivý chleba. Bude ti stále zima. Vypadajú ti všetky zuby a bolesť sa stane tvojím najlepším priateľom. Ale tentoraz žiadny zápal pľúc. Postarám sa, aby si sa tam zdržal najmenej sto rokov. Ak sa náhodou rozhodneš opustiť svet ľudí dobrovoľne, pošlem ťa tam znova.“

„Prosím, len to nie,“ zavil nešťastne sprievodca mŕtvych duší.

Moris s hrôzou pomyslel na svet ľudí. Kedysi dávno doň patril. K dokonalej spodine, ktorá prespávala na ulici a žila z vyžobraných milodarov. Dlho tam nevydržal. Zápal pľúc s chladnou nocou urobili svoje a Moris sa porúčal. V podstate sa mu uľavilo. Ale len do chvíle, kedy sa rozhodlo, že dostane ešte jednu šancu a na svet sa vráti. V tej chvíli mal pocit, že sa proti nemu spriahli všetky pekelné sily. Ledva sa odtiaľ dostal a už ho tam chcú šupnúť znova. Našťastie sa objavil Moran. Mladý úspešný strážca, ktorý dokázal poťahovať rôznymi nitkami, zariadil, aby nikam nešiel. Nechcel za to takmer nič. Len malú protislužbu niekedy v budúcnosti. Ak bude treba. Moris súhlasil a stal sa prevádzačom. V skutočnosti túto funkciu nechcel nikto robiť. Bola to nevďačná, nudná práca, takpovediac bez života. No Morisovi dokonale vyhovovala.

„Nie. Svet ľudí nie. Ó, mocný vládca nad mojou úbohou existenciou. Zmiluj sa.“

„Nato si mal myslieť skôr, ako si zapredal moje mesto za pár fliaš vína!“ zahromžil hlas.

„Odpusť moju slabosť. Som len úbohý sprievodca, čo podľahol vábeniu.“

„Si ožran a nevďačník!“

Moris sklonil hlavu. Na to sa nedalo nič povedať. Bola to pravda.

„Ale aby si nehovoril, že som taký krutý, dám ti poslednú šancu, ako napraviť škody, čo si napáchal.“

Moris prekvapene zaklipkal očami. Bol ochotný urobiť čokoľvek.

„Vrav, ako môžem odčiniť svoje chyby?“

„Potrebujem kermezit.“

„To sa dá zariadiť,“ prikývol sprievodca.

„A ešte odpratať dvoch nespratníkov z nášho sveta. Sú tam už dosť dlho a nerobia dobrotu.“

„Máš na mysli tých poskokov, čo slúžia tvojej kolegyni?“ opýtal sa Moris.

Seldiga prikývla.

„To bude problém. Sú dosť silní. A nebojácni.“

„Viem o niekom, kto by ich dokázal skrotiť.“ Keď hlas prezradil, o koho ide, Moran užasol. „Okamžite ich idem pohľadať,“ povedal a zmizol.

Seldiga sa otriasla. Takže tak, pomyslela si. Myseľ hlavného strážcu v mojej hlave.

„No paráda,“ povedala a s potešením zistila, že znova rozpráva svojím hlasom.

Jakub ležal na zemi a snažil sa polapiť dych. Nebola to ľahká úloha vzhľadom na to, že mu na prsiach kľačal chlap so zlatým úsmevom a snažil sa mu nožom vyrezať na hrudi nejaký pekný ornament. Okrem toho, všade lozili chrobáky. Ich hryzenie bolelo viac ako pichnutie lekárskej ihly.

Čepeľ sa približovala. Jakub kdesi v pozadí vnímal Izabelin krik. To jediné v ňom ešte dokázalo kumulovať bojovnosť. Napol všetky svaly a pokúsil sa bezdomovca prevaliť do strany a dostať sa navrch. Nepomohlo. Demeter ho zvieral oceľovým stiskom.

Čepeľ oddeľovalo od Jakubovej hrudi len niekoľko centimetrov. Cítil, ako sa mu z rúk vytráca sila. Z rúk, ktoré tvorili jedinú prekážku medzi nožom a jeho srdcom.

Odrazu sa otvorili dvere pivnice. V zápale boja si to takmer nikto nevšimol. Jediná Izabela spozorovala, ako z nich vyletela Seldiga, nasledovaná čímsi skutočne príšerným. Odrazu zabudla na to, že ju ohrozuje bradatý starec, ktorému z úst vanuli zdochnuté ryby, a prekvapene vytriešťala oči na dvere. Félix sa zarazil. Prestal s dobiedzaním a premýšľal, čo jeho obeť tak zaujalo.

Potom sa otočil.

„Demeter!“ zapišťal. Hlas plný neopísateľnej hrôzy pripomínal postreleného kuvika.

Demeter sa zvrtol, aby zistil, čo partnera tak vystrašilo. Keď to uvidel, mŕtvolne zbledol. Rýchlo stiahol ruky z Jakuba ako chlapec, ktorého prichytili pri zakázanej hre. Vyskočil na rovné nohy a začal ustupovať. Po pár krokoch narazil na stenu.

„Xantipa...“ začal, no nevedel ako pokračovať. Bezradne krúžil pohľadom okolo.

„Ruténia!“ zvolal Félix. „Čo ty tu... nemala si byť už dávno...“ Slovo mŕtva sa napokon rozhodol nevysloviť. Nechcel zbytočne dráždiť to, čo bolo kedysi jeho ženou.

„Už niekoľko storočí,“ zapišťal hlas, oproti ktorému bolo škrípanie nechta po tabuli rajská hudba. Pred otvorenými dverami sa vznášali duchovia dvoch žien. Ruténia si prísne prezerala svojho muža s rukami založenými na obrovskom bruchu. Vlasy mala rozletené na všetky strany a sústava bradavíc pod nosom pripomínala menšie súhvezdie. Pri pohľade na ňu sa Félixovi vrátila najhoršia nočná mora. Nato, aby sa jej zbavil, minul takmer celý majetok. Zabiť takúto potvoru nebolo vôbec jednoduché. Zdalo sa, že niekto odviedol polovičnú robotu, napadlo mu. Obrátil sa na Demetera s pohľadom plným prosieb. No ani on sa netváril, že by vedel, ako z tohto nečakaného problému von. Boli v tom spoločne. Zloba, ktorá sa prúdom valila zo Xantipiných malých pomstychtivých očiek, napĺňala chodbu stiesnenou atmosférou. Riedke fúziky pod dlhým zahnutým nosom sa začali chvieť.

Demeter poskočil. Toto už dávno nezažil. Po chrbte mu zbiehali kvapky potu.

„Láska, teraz mám robotu. Len drobnosť. O minútku som iba tvoj,“ spustil líškavo a zvodne na ducha zažmurkal.

Jemné fúziky teraz pripomínali ventilátor. Xantipa si s uspokojením všimla, že jej nepodarený manžel sa začal potiť.

„Toľké roky som ťa čakala tam dole,“ zvrieskla a ukázala na odchýlené dvere. „Ale pánko má stále nejakú robotu! Komu si sa upísal, že si tu užívaš tak dlho?“

Upísal by som sa aj samotnému diablovi, ak by ma dokázal držať čo najďalej od teba. Ale na to je asi aj on prikrátky, pomyslel si nešťastne.

„Vieš, je to na dlhšie vysvetľovanie,“ vykrúcal sa. Xantipa sa zamračila. „Ale, samozrejme, ti to všetko rád porozprávam,“ dodal rýchlo.

„Veru, porozprávaš. Všetko. Aj to, ako sa dostal jed do mojich raňajok, aj to, prečo si mi nezariadil pohreb a namiesto toho si ma nechal rozštvrtiť a hodiť psom.“

„A ja som zvedavá, ako nám vysvetlíte tú dvojtýždňovú oslavu, ktorú ste usporiadali hneď potom, ako ste sa nás zbavili,“ dodala Ruténia.

Félixovi napadla iba jediná možnosť. Naposledy sa pozrel na svojho kolegu v zbrani a pohľadom sa s ním rozlúčil. Potom sa rozbehol. Chystal sa utiecť čo najďalej, utekať do vyčerpania a potom únavou zaspať a dúfať, že toto všetko bol iba sen. Neprešiel ani dva kroky, keď mu Izabela šikovne podložila nohu. Félix sa roztiahol na zem ako dlhý, tak široký. Ruténia sa začala smiať a jej brucho odrazu pripomínalo obrovský kopec želatíny. Sprisahanecky žmurkla na Izabelu a preletela ku nešťastnému Félixovi. Zdrapla ho za golier a jediným rýchlym pohybom šmarila do otvorených dverí.

Keď sa s krikom stratil v temnote, Xantipa upriamila pozornosť na Demetera.

„Pôjdeš sám alebo aj tebe pomôžeme?“ opýtala sa.

Chvíľu sa pohrával s myšlienkou, že napodobní Félixa a pokúsi sa utiecť. No potom, čo sa Xantipa postavila do chodby, jedinej únikovej cesty, a jasne mu dala najavo, že vie nad čím premýšľa, nápad zavrhol. Zvesil plecia a smutne sa pobral ku dverám. Keď prechádzal okolo Jakuba, šepol: „Nikdy sa nežeň.“

O niekoľko sekúnd sa definitívne stratil v chladnej tme. Xantipa s Ruténiou sa krátkym úklonom pozdravili a skôr než si to uvedomili, boli preč.

Vo dverách sa objavil Moris.

„Takže sme vyrovnaní,“ povedal a pozrel na Seldigu.

„Ešte niečo,“ odvetila.

Moris sa zaškľabil. Z temnoty vytiahol Jakubov ruksak a hodil ho k vínnej muške.

„Adios.“ Brnkol si po klobúku a zmizol.

Nasledujúcich desať sekúnd nikto nič nepovedal. Izabela s Jakubom neveriacky hľadeli na vínnu mušku a premýšľali, čo sa to vlastne stalo.

„Je to na dlhšie vysvetľovanie, ale rada vám to porozprávam,“ napodobnila Seldiga Demetera a začala sa smiať.

„Seldiga, si neskutočná,“ zvolala Izabela a pritisla si ju na hruď. „Kde si vyhrabala tie potvory?“

Vínna muška vyrozprávala priateľom všetko o tom, čo ju postretlo v záhrobí, ako sa dozvedela, prečo má v hlave toľko vedomostí, a ako sa Moran napokon dojednal s Morisom.

„Ak tomu dobre rozumiem, tak v ruksaku je...“ Jakub nedopovedal a rýchlo sa išiel presvedčiť. Už samotná váha naznačovala, že sa nemýli. Rozopol zips a nakukol dnu.

„Kermezit,“ vydýchol užasnuto.

Yrsa pocítila, ako kľúč opäť nabral silu. Nepokojne sa zatrepotal medzi jej prsami a príjemne oťažel.

Starosta zaparkoval v garáži pod Takovým bytom a rýchlo sa hnal otvárať zadné dvere.

Yrsa bola vzrušená. Kľúč mesta Pezinok sa jej hompáľal na krku a od finálneho aktu pomsty ju delilo len niekoľko minút. Storočie čakania, učenia a zabíjania konečne vplávajú do vytúženého cieľa. Niežeby sa počas tých rokov nudila. To nie. Neustále boje s čarodejnicami a mágmi jej plnili krv vzrušujúcim jedom temnoty. Bola čoraz mocnejšia. A teraz si konečne vezme, čo jej patrí.

Vošla do Takovho bytu. Gorazd ju už čakal. Ešte stále bol chudý, no moc a schopnosť chladnokrvne vládnuť z neho prýštila aj po toľkých rokoch. Nevedela sa dočkať, kedy to z neho všetko vycicia.

„Konečne,“ zvolal, keď sa ocitol zoči-voči strážkyni. Blyskol po nej zlovestným pohľadom. „Máš ho?“

Yrsa pomaly natiahla ruku pred seba. Na jemnej vystretej dlani sa nádherne ligotal kľúč.

Pán zla si ho vzal a poťažkal ho.

„Konečne opäť spolu,“ zašepkal.

Yrsa sa šikovne pritisla bližšie a jemne ho pohladila po ramenách. Prsami sa mu tisla na hruď a vyzývavo mu hľadela priamo do očí.

„Tvoj návrat na trón oslávime, tak ako sa patrí,“ zašepkala mu do ucha.

Posledný raz si s tebou užijem a potom ťa rozmliaždim ako otravný hmyz. Tvoje črevá nechám vyschnúť na poludňajšom slnku a pečienku hodím psom, pomyslel si a venoval jej najmilší úsmev, akého bol schopný.

Veď uvidíme, povedala v duchu Yrsa, ktorá bez problémov prečítala jeho myšlienky. Vrátila mu úsmev a prisala sa na jeho ústa. Dlane vložila do jeho obrovských rúk a štíhle prsty šikovne obkrútila okolo kľúča od mesta Pezinok.

Skôr ako stihla zareagovať, zdrapil ju za krk, zdvihol do výšky a vzápätí šmaril na zem. Dopad bol tvrdý, no nepripravil ju o duchaprítomnosť. To najdôležitejšie už beztak zvierala v hrsti. Rýchlo si povytiahla sukňu a odhalila pekne tvarované stehná. S uspokojením sledovala ako zadržal dych. Oči mu zablčali vzrušením. Špičkou topánky jej roztiahol nohy, akoby to boli len kusy dreva. Yrsa odhalila čipku bielych nohavičiek. Gorazd zakrochkal ako prasa. Pokľakol k žene a jedným prudkým pohybom z nej strhol sukňu.

„Počkaj!“ zvolala Yrsa. Snažila sa, aby jej hlas znel vystrašene. Namiesto odpovede jej na tvári pristála Gorazdova dlaň. Hlavou jej myklo do strany, takže pán zla nemohol vidieť plamene, ktoré zahoreli v jej očiach.

„Áno, buď hrubý,“ vyprskla. Rýchlo sa pokúšala rozopnúť hrubý opasok na Gorazdových gatiach.

Medzitým ju pán zla zbavil posledných zvyškov oblečenia. Musel uznať, že aj po toľkých rokoch vyzerala úžasne. Na malý okamih sa zamyslel, koľko z jej krásy je dielom kúzla a koľko je skutočnosť. Bolo mu to jedno. Jeho pulzujúce pohlavie prebralo kontrolu nad situáciou a konečne sa zaborilo do horúceho lona.

Yrsa vykríkla. Bolo to, akoby do nej vnikol rozpálený meč. Drsné a vzrušujúce zároveň. Jednu ruku zaťala do mužovho chrbta a druhou pomaly stisla kľúč od mesta. Gorazd sa zmietal ako divoký býk. Napriek tomu, že postavou pripomínal skôr vyschnutý topoľ ako košatý buk, jeho mužnosť dokázala divy. Prebíjala sa do Yrsinho vnútra ako stádo loveckých psov. Čarodejnica vzdychala a jej nahé telo sa zalesklo potom. Výkrikmi ho pobádala k väčšej rýchlosti. Odrazu pocítila, ako sa zväčšil. Pripravila sa. Gorazd stuhol, každučký sval na jeho tele sa napol a v okamihu vyvrcholenia zareval. Rozkoš prebiehala jeho telom ako elektrina a miesila sa so zvláštnym druhom bolesti. Kŕč o chvíľu pominul, telo sa pomaly uvoľnilo, no bolesť neprestávala. Konečne otvoril oči a prekvapene pozrel na ženu pod sebou.

Smiala sa šialeným smiechom a prebodávala ho pohľadom horším ako blesky temnej búrky. Až vtedy si uvedomil, čo sa stalo. Z hrude mu trčala rúčka kľúča od mesta Pezinok. Zlatý hrot pripomínajúci ihlicu sa zvíjal v jeho srdci a pekelne pálil. Gorazd sa chcel vytrhnúť, no Yrsa ho stisla stehnami a bez väčších problémov udržala vo svojom lone. S hrôzou si uvedomil, že jeho erekcia neprestáva a okrem tekutiny života prúdi do Yrsinho vnútra aj niečo iné.

Slabol. Temnota ho každou sekundou opúšťala.

„Ty prekliata suka!“ vrieskal a mykal sa ako had. Yrsine železné objatie nepovolilo. Drvila mu panvovú kosť a nenásytne z neho cucala všetko zlo. Kľúč sa rozžeravil dočervena. Gorazd reval bolesťou a chradol. Jeho telo sa vysušovalo ako slivky na poludňajšom slnku. Len penis mu divoko pulzoval v Yrsinom vnútri a vydával jej všetku silu.

„Nerob to, nerob to,“ prosíkal. Telo už nebolo schopné odporu. Bezvládne viselo v zovretí smrti a čakalo na nevyhnutný koniec. Napokon z posledných síl zdvihol hlavu a zahľadel sa jej do očí. Boli plné energie, ako dva temné oceány.

„Preklínam ťa,“ zasyčal a bezvládne sa zvalil na čarodejnicu. O niekoľko sekúnd sa rozplynul. Prastará energia sa vrátila do múrov a ulíc mesta. Plášť a šaty, ktoré po ňom ostali, Yrsa striasla na podlahu. Pomaly sa zdvihla a oprášila sa, akoby zo seba chcela zmiesť posledné zvyšky pána zla.

„Už nikdy viac,“ zašepkala a špičkou chodidla odkopla klbko oblečenia do kúta.

Potom vzala do ruky kľúč.

V okamihu, ako sa ho dotkla, v celom meste na krátky okamih vypadol elektrický prúd. Niektorí ľudia by odprisahali, že sa zatriasla zem. Kolotoče sa prestali krútiť a vietor sa zdvihol. Na malú sekundu sa zo všetkých smrteľných duší vytratila radosť a ovládol ich neurčitý nepokoj. Predtucha pohromy. O pár minút sa dodávka elektrického prúdu opäť obnovila a mestom sa rozľahla hudba. Bola plná radosti a veselia, ktoré už nikto z prítomných necítil. Nikto okrem Yrsy, vládkyne zla, ktorá sa práve chystala splniť druhú časť svojho diabolského plánu. Rýchlo na seba navliekla šaty, porozhadzované po obývačke a zamierila k zámku.

18.

Jakub s Izabelou si vymenili prekvapené pohľady. Zdalo sa im to alebo sa skutočne na malý okamih zatriasla zem?

Len čo sa vymotali z bývalej základnej školy, rozbehli sa do zámku.

„Yrsa,“ povedal Jakub.

„Dúfam, že nejdeme neskoro.“

Zámok nebol ďaleko, no prekľučkovať zaplnené ulice zabralo priveľa času. Keď konečne dorazili k parku, boli upachtení a spotení.

„Tak a čo teraz?“ opýtala sa Izabela. „Nejaké nápady od hlavného strážcu?“

Vínna muška pokrútila hlavou.

„Musím ísť dnu a nájsť Yrsu,“ povedal Jakub, keď do seba vycedil posledné kvapky krvi mesta Pezinok.

„Musíme,“ opravila ho Izabela.

„Nie. Toto je moja úloha.“ Vážne sa zahľadel na Izabelu. V jeho pohľade nebolo miesto na vyjednávanie. „Musíš mi niečo sľúbiť. Ak sa odtiaľ nevrátim, posadíš sa na prvý vlak a zmizneš z tohto mesta. Navždy.“

Izabela ohromene hľadela na Jakuba. Až v tejto chvíli si uvedomila, že ho skutočne môže stratiť. A ako by jej chýbal. Bez neho videla len prázdnotu.

„To nemôžem,“ vyhŕkla.

„Sľúb mi to,“ trval na svojom Jakub.

Izabele sa v očiach zaleskli slzy. „Ja... nemôžem...“

„Prosím. Pocestuješ do Humenného a vyhľadáš moju mamu. Určite ťa prichýli.“

„Nie, nie,“ vzlykala Izabela.

Jakub ju objal. Jemne pohladil krátke strapaté vlasy a vdýchol ich vôňu. Cítil, ako jej bije srdce. Sám bojoval so slzami, ktoré ho štípali v očiach.

„Sľúb mi to, prosím,“ zašepkal.

Izabela sa už nesnažila zakrývať svoj plač. Bolesť a panika jej trhali srdce na kusy. No Jakub bol neoblomný. Napokon nebadane prikývla.

„Postaraj sa o ňu,“ povedal Seldige a vkročil na nádvorie.

V zámku nebolo živej duše. Žiadni turisti a, čo bolo oveľa horšie, ani strážcovia. Brány do druhých svetov strážili len kôpky prázdnych šiat. Jakuba striaslo. Všade sa rozťahovalo stiesnené ticho. Pomalým krokom zamieril do hlavnej siene. Zo stien sa na neho usmievali tučnučkí anjelici. Aspoň dnes prestaňte s radovánkami a stojte pri mne.

Pomaly prešiel ku dverám do spoločenskej miestnosti. Vzduch akoby hustol. Menil sa na vlákna, ktoré sa len s ťažkosťami vnárali do pľúc a s ešte väčšími problémami putovali von.

Jakub sa zaprel do masívneho dreva a vstúpil dnu.

Vládkyňa zla sedela na kresle, ktoré nápadne pripomínalo trón. Mala svoju pôvodnú podobu s ryšavými vlasmi a bujným poprsím. Jakub si len zbežne uvedomoval jej krásu. Oveľa viac ho fascinovala koncentrácia zla, ktoré krúžilo okolo svojej pani. Akoby sa do jednej malej telesnej schránky vtesnala všetka nenávisť sveta. Na malý okamih jej pozrel do očí a mal pocit, že na neho zazerajú milióny zákerných, zradných ľudí, pripravených odtrhnúť mu hlavu.

„Vitaj,“ pozdravila ho a venovala mu úsmev.

Jakubovi napadlo staré porekadlo o tom, že úsmev nestojí nič, ale dá veľmi veľa. V tomto prípade zoberie, pomyslel si tesne predtým, ako odvrátil zrak. Ak sa ešte chvíľu budem pozerať do tej diabolskej tváre, zošaliem.

„Si skutočne vytrvalý. V kútiku duše som čakala, že sa vo dverách objavia Demeter s Félixom, ale zjavne som ich precenila. Nevadí, tak či tak som sa ich chcela zbaviť. Ušetril si mi robotu.“

Jakub nehovoril nič. Zhodil ruksak k nohám a pokľakol. Bol rozhodnutý rýchlo to celé ukončiť. Žiadne rečičky, žiadne teatrálne scény. Vytiahne kermezit, počká, kým sa čarodejnica rozpustí, alebo také niečo, a hotovo. Hlavne sa na ňu nepozerať. A nepočúvať. Číre zlo, ktoré sa plazilo miestnosťou, ho pripravovalo o rozum. Pri každom pohľade na ženu s ryšavými vlasmi sa mu pred očami mihalo utrpenie celých dejín. Videl úškľabky egyptských vojakov, ktorí sa zabávali hádzaním novorodeniatok do rieky plnej krokodílov, videl znásilňovanie žien, videl mužov, ktorí svojim sokom odrezávali končatiny a hádzali ich do ohňa. Videl boje a pôžitky zo zabíjania. Videl radosť zo smrti vo všetkých podobách. Videl zlo. Najčírejšie najnebezpečnejšie zlo, ktoré sa plazilo pomedzi ľudí už celé veky. Zlo, ktoré zakotvilo v jedinej osobe. Na malú chvíľu mu stislo žalúdok. Len tak-tak sa nevyvracal. Konečne sa mu podarilo otvoriť ruksak. Strčil ruku dnu a triumfálne vytiahol najväčší kus kermezitu.

„Tak a teraz s tebou skoncujem!“ zvolal a vzápätí si uvedomil, ako úboho to vyznelo.

„Nie, nie, nie,“ zabedákala Yrsa a tvár si zahalila rukami. Chvíľu sa nehýbala. Keď si Jakub myslel, že kermezit zabral, začala sa príšerne smiať.

„Ty malý ľudský hlupák!“ vykríkla. Mávla rukou smerom ku kameňu a Jakub s úžasom pozoroval, ako sa zmenil na prach. Drobné zrnká sa začali sypať na podlahu.

„Naozaj si si myslel, že toto ma zastaví?“ zvolala. „Chcel si ma porovnávať s obyčajným strážcom, ktorý úplnou náhodou narazil na temné srdce vesmíru a na pár rokov sa stal jeho schránkou? Bol to niktoš, ktorý sa dostal k prisilnej zbrani. Storočie som naberala skúsenosti, aby som ju dokázala ovládnuť. Sto rokov mágie a kúziel, aby som dokázala skrotiť temnotu, ktorá kolovala v jeho žilách.“

Jakub pozeral na prach z kameňa, ktorý len pred pár sekundami držal v ruke. Toľko nádejí, čo do neho vkladal. Nechcelo sa mu uveriť, že to bolo zbytočné. Celý čas sa naháňali za zbraňou, ktorá mala slepé náboje.

„Tak, miláčik, aký bude tvoj ďalší krok?“ zvolala Yrsa posmešne.

Smrť, napadlo mu okamžite. Veru tak, je koniec.

Odrazu na neho sadol zvláštny pokoj. Zmierenie? Uvedomoval si, že toto je definitívny koniec. Ostáva mu iba niekoľko sekúnd, možno minút. Cítil sa vyrovnane. Izabela ostane nažive, a to je dôležité. Jediné, čo ho mrzelo, bolo, že sa nestihol rozlúčiť s mamou. Určite si už robí veľké starosti, napadlo mu v momente, keď mu zazvonil telefón.

Zvláštne. Bol si celkom istý, že jeho iPhone je už najmenej deň vybitý. Nepamätal si, že by ho v poslednom čase vôbec vytiahol z vrecka. Pozrel na blikajúci obdĺžnik presvitajúci cez nohavice a potom na Yrsu.

Zdalo sa, že je zaskočená rovnako ako on.

Spýtavo kývol hlavou. Keď mu pokynula, aby telefón vybral, zahľadel sa na displej.

„Mama,“ povedal.

Yrsa sa zasmiala. „Ach, aké dojímavé. Zdá sa, že tvoja mater má zmysel pre dramatickosť. Tak to pekne zdvihni, na čo čakáš? Bolo by neslušné nerozlúčiť sa, nemyslíš?“

Jakub prešiel prstom po displeji a priložil si telefón k uchu.

„Kermezit účinkuje! Nenechaj sa zmiasť. Tá stará mrcha blafuje.“ Mama v telefóne takmer kričala. Jej hlas bol napätý, no sálala z neho rozvaha a autorita. Jakub si v prvom momente myslel, že sa nadobro zbláznil. Začal sa zmätene obzerať okolo seba. Musí sa tu niekde schovávať. Ako inak by vedela, čo sa tu deje... ale čo sa to vlastne deje?

„O čom to rozprávaš?! Ako vieš o kermezite? Mama, čo to má, dopekla, znamenať?“ mierne sa otočil, aby Yrsa nevidela jeho rozpaky.

„Upokoj sa!“ to už bol hlas, ktorý poznal z detstva a ktorému sa nedalo odvrávať. Hlas pripomínajúci oceľovú stenu. „Kermezit účinkuje...“

„Práve jeden kus rozdrvila na prach. Mávnutím ruky,“ skočil jej do reči.

„Obyčajné triky.“

„Mama, ale ona je čarodejnica. Silná, mocná.“

„Jedna z dvoch posledných,“ pritakala súhlasne mama.

„Z dvoch posledných? Kto je tá druhá?“ opýtal sa nechápavo.

„Ja.“

Jakuba akoby ktosi kopol do brucha. To predsa nemôže byť pravda!

„Hlavne teraz nezačni vyvádzať. Máš pekelne málo času. To, že ťa necháva tá stará škebľa telefonovať, je len zásluhou môjho kúzla. Ale slabnem. Takže naposledy: Kermezit funguje, ale musí prísť s čarodejnicou do kontaktu. Musíš sa jej dotknúť. Presne tak to stojí v Meisslovom denníku. Posledný zápis, pamätáš?“

„Posledný zápis sa nedal prečítať.“

„Všetko ti vysvetlím. Teraz hlavne nestrácaj nádej. Ak sa bude dať, dotkni sa jej srdca. To, čo z neho vylezie, znič. Keď prídem, porozprávame sa.“

„Mama...“

Spojenie sa prerušilo.

Odrazu sa začala Yrsa nahlas smiať. „No to je podarené. Dcérenka púťového čarodejníka sa jednoducho nechce vzdať. Úžasné.“

Jakub sa strhol. Za jeho chrbtom stála Izabela. Bola nádherná. Ako anjel, pomyslel si Jakub, hoci anjela v živote nevidel. Na pokojnej tvári jej pohrával nebadaný úsmev.

„Nemala si sem chodiť,“ povedal Jakub.

„Musela som.“

Jakub vedel, že musela. Kdesi vo svojom vnútri bol presvedčený, že napokon príde. On by urobil to isté.

„Viem,“ povedal a chytil ju za ruku. Ak by tam bol v tej chvíli Meissel, uvidel by, ako okolo dvojice vybuchla sýtofialová aura. Divoko sa vlnila zo strany na stranu, prelievala sa okolo nehybných postáv ako drak, vybuchovala, tancovala v mikroskopickej búrke šťastia. V jednej chvíli ich pohltila, aby sa následne vymrštila do vzduchu. Hmýrila sa okolo, pripravená chrániť krehké kúzlo, ktoré vznikalo spojením Jakuba a Izabely.

„Ja sa asi rozplačem,“ zvolala Yrsa posmešne. Kdesi v hlave pocítila tupú ospalosť. Ako keby sa práve zobudila. Poobzerala sa okolo seba. Prázdna miestnosť a hmyz, ktorý sa chystá rozšliapnuť. Prešla si rukou po tvári a pokračovala. „Dajte si poslednú pusu na rozlúčku a môžeme to celé ukončiť. Sľubujem, že budem rýchla. Teda dúfam,“ zaškerila sa a pristúpila bližšie.

„Počkať,“ zastavil ju Jakub a ukázal na svoj telefón. „Nevolala mi mama.“

„Nie? A kto teda?“

„Mesto. Nerád ťa sklamem, ale hovorilo, že nemáš šancu.“

Na malý okamih postrehol v čarodejniciných očiach zmätok.

„Chceš povedať, že ti volal Moran? Dobrý pokus.“

„Nie, chcem povedať, že mi volalo mesto. Ide si po kľúč. Už ho viac nebaví spoliehať sa na neschopných strážcov. Prevzalo veci do vlastných rúk.“

„Ja som mesto!“ zrúkla čarodejnica.

„Ako myslíš, iba hovorím, čo som počul.“

Nemal potuchy, prečo povedal to, čo povedal. Chcel ju iba na chvíľu zmiasť, vyviesť z konceptu a získať trocha času. Zdá sa, že to prvé sa mu podarilo dokonale. Čo sa týkalo času, mal dojem, že práve prestrihol nesprávny kábel.

Yrsa sa priblížila a namierila na nich svoju dlaň. Ako prvá odletela Izabela. Do brucha ju udrela neviditeľná päsť, prehla ju v páse a zatlačila k mramorovému stĺpu na opačnej strane. Izabela celkom stratila vládu nad svojím telom. V jednej chvíli sa točila do kruhu a v ďalšej vystrelila v plnej rýchlosti krížom cez celú sieň. „Ja som mesto. Ja som sila. Ja som zlo... ja som vaša smrť,“ Vykrikovala čarodejnica, kým sa pohrávala s Izabelou.

„Prestaň,“ zakričal Jakub. Vládkyňa zla na neho upriamila pozornosť. Jediným pohybom ruky ho prinútila pokľaknúť. Jakub pocítil obrovskú bolesť. Zvesil hlavu. Moje posledné pohľady na tejto zemi patria špinavej podlahe. Vnímal každú triesku trčiacu z drevených dosák, každú smietku a každé zrnko prachu.

Yrsa bola len pár krokov od neho.

Bolesť sa zväčšovala. Cítil, ako mu v nohách praskli kosti. Zavrešťal. Drvila ho ukrutná bolesť.

„Tak sa mi to páči, miláčik. Rada by som ti oznámila, že to už dlho nepotrvá, ale, bohužiaľ,“ povedala s falošným súcitom a rozosmiala sa. „Potrvá to až dovtedy, kým si tvoje mesto nepríde po kľúč. Počkáme ho tu spoločne, čo ty na to?“

Jakub z posledných síl zdvihol pohľad. Jej tvár bola esencia škodoradosti. „Teba mama neučila, že klamať sa nemá?“ povedala vyčítavo.

Kdesi v nohe mu praskla ďalšia kosť. Z dohryzených pier mu kvapkala krv.

Stála celkom pri ňom a s ňou všetko zlo sveta. Roztrasenou rukou hrabol do prachu na podlahe. Pod jeho kolenami ho bolo o niečo viac ako inde. Malá kôpka z rozpadnutého kameňa.

Jakub stisol pery. „Mama ma učila, že veľa zbytočných rečí škodí.“ Roztrasenou rukou jej naznačil, aby sa naklonila bližšie. Yrsa neodolala. „A len pred chvíľou mi poradila, aby som neveril bosorkám.“ Jakub nabral prach z rozpadnutého kermezitu a druhou rukou schmatol čarodejnicu za šaty.

Yrse sa zväčšili zreničky. V panike sebou trhla, no Jakub držal pevne. Na jeho spotenú dlaň sa prilepilo dostatok malých zrniek, ktoré teraz celou silou rozotieral po Yrsinom hrudníku.

„Nie!“ Čarodejnici z úst vyšľahli plamene. Jakubova dlaň obalená prachom sa vnárala hlbšie a hlbšie. Ucítil niečo malé a chladné. Tepalo to v pravidelnom rytme a bolo to jedovatejšie ako močiare v pralese. Hoci tušil, že ho to zabije, neváhal ani sekundu. Stisol srdce všetkou silou, ktorá mu ešte zostala. Posledný výkrik, zverský a nenávistný, otriasol múrmi zámku.

Potom nastalo ticho.

Jakub sa zrútil na podlahu. V posledných záchvevoch vedomia uvidel, ako sa mu pred očami plazí niečo malé a škaredé. Hnedý červ. Slizká ohava mala tvár a oči plné strachu. Načiahol ruku, aby ho rozpučil, no červ sa dal rýchlo do pohybu.

Musím ho zabiť, pomyslel si, keď ho obostrela hustá tma.

ZÁVER

19.

Steny boli biele ako sneh. Príjemná zmena oproti temnote, ktorá ho doteraz obklopovala. Mal pocit, akoby sa práve vynoril z páchnuceho bahna a po dlhých minútach konečne vpustil do pľúc vzduch.

Pohol sa.

Telom mu preletela bolesť. Podoprel sa lakťami a uvidel nohy obalené v hrubej bielej sadre.

„Len pokojne lež,“ ozval sa ktosi za jeho chrbtom. Muž podišiel bližšie a Jakub uvidel vysokého doktora s príjemným, trocha ustaraným výrazom.

„Volám sa Peter a som tvoj ošetrovateľ.“

„Kde to som?“ opýtal sa Jakub. Mal vyschnuté ústa a obraz pred očami sa mu trocha krútil.

„V kapucínskom kláštore.“

„V meste?“

Ošetrovateľ prikývol.

„Čo sa stalo?“

Muž v bielom plášti ho rukou jemne vtlačil do postele a dotykom ruky mu skontroloval teplotu. Keď sa vystrel, vyzeral spokojne.

„Všetko sa dozvieš,“ povedal a pobral sa ku dverám.

„Počkajte!“ zavolal za ním Jakub. „Neodchádzajte.“

Ošetrovateľ sa nezastavil a Jakub osamel. Rozmýšľal, že sa vyberie za ním, no cítil sa veľmi slabý. Ale živý, pomyslel si spokojne. Pomaly sa mu začali objavovať spomienky z posledných hodín. Slabé útržky jedného obrovského, neuveriteľného sna.

Kdeže sna. Skutočnosť to bola, veru tak.

Zadumane sa zahľadel na biely plafón a po dlhej dobe sa konečne usmial.

Po chvíli sa opäť otvorili dvere. Bez toho, aby sa pozrel, vedel, kto vkročil do miestnosti. Puto, zázrak a možno len tradičný parfum. Hovorte tomu, ako chcete, no dieťa vždy spozná, keď sa k nemu blíži matka.

„Takže čarodejnica?“ povedal Jakub namiesto pozdravu. V hlase sa mu ozývalo prekvapenie.

Jakubova mama sa usmiala. Pohladila syna po hlave a posadila sa vedľa postele.

„Zvládol si to.“

Jakub prikývol. „To teda hej.“ Pozrel do matkinej tváre. Mal pocit, že posledných dvadsať rokov je stále rovnaká. Ozdobená jemnými vráskami a vševediacim pohľadom, ktorý vie rovnako dobre upokojiť ako znepokojiť.

„Myslím, že mi máš čo vysvetľovať,“ povedal Jakub.

Prikývla. „Ale až keď sa dáš trocha do poriadku.“

„Tak to teda nie!“ zvolal. „Nemienim sa zožierať čakaním, kedy sa ti uráči rozpovedať mi svoj príbeh. Teraz alebo nikdy.“

Žena sa zahniezdila. Nebola zvyknutá na takýto tón, no napokon prehltla ostré slová, ktoré sa jej drali na jazyk.

„Dobre. Myslím, že máš tentoraz pravdu.“

„Prečo si mi nikdy nepovedala, že si čarodejnica? A že môj otec bol strážca mesta?“

„Pravdepodobne sa cítiš podvedený, však?“

Jakub sa zamyslel. „Neviem.“

„Skôr než ma začneš obviňovať, dovoľ mi, aby som ti vysvetlila niektoré veci. Strážcovia mesta nemôžu mať deti.“

Jakub prekvapene vzhliadol.

„Teda, nemali by mať. Vyzerajú ako ľudia, správajú sa ako ľudia, užívajú si všetky privilégia ľudí, vrátane tých príjemnejších, no stále sú súčasťou mesta. Sú mesto samo. To, že si sa narodil ty, bol zázrak. Zámer mesta. Niečo, čo sa nikdy predtým ani potom nestalo. Prvýkrát vznikol strážca inak ako uvoľnením energie z mesta.“

„Ale prečo?“ opýtal sa Jakub.

„Potrebovalo niekoho, koho by dokázalo poslať za svoje hranice. Niekoho, kto by dokázal chrániť jeho záujmy aj na inej pôde, ako jeho vlastnej.“

„Veľvyslanca,“ povedal zamyslene Jakub.

„Presne tak.“

„Ale prečo som sa potom ocitol v Humennom?“

„V časoch, keď si sa narodil, z nevysvetliteľných príčin mizli čarodejnice a mágovia. Bolo to skľučujúce obdobie, plné strachu a krivých obvinení. Čarodejnícky druh nie je zrovna priateľský. Vznikali rozbroje, skupinky a nevraživosť.“

„A to všetko spôsobovala Yrsa,“ doplnil Jakub.

Mama prikývla. „Profitovala z chaosu, ktorý sa jej podarilo v našich radoch vyvolať. Postupne nás likvidovala. A my namiesto toho, aby sme sa spojili, začali sme sa hádať a navzájom podozrievať. S Teodorom, tvojím otcom, sme usúdili, že tu pre nás nebolo bezpečne. Museli sme sa rozhodnúť. O tom, že si polovičný strážca, som vedela iba ja, tvoj otec a Moran. Ten povolil, aby som sa s tebou stiahla do ústrania. Teodor pochopiteľne nemohol opustiť mesto, a tak zostal. Ako už iste vieš, napokon pri jeho chránení aj padol. Nemala som dôvod vracať sa sem. Hnevala som sa na mesto, že mi vzalo Teodora. Namiesto toho som sa usadila v Humennom a snažila sa viesť čo najobyčajnejší život a umlčať svoje čarodejnícke srdce. Vedela som, že skôr alebo neskôr si ťa Pezinok povolá. Časť z teba tu navždy ostala.“

Veľká časť, pomyslel si Jakub. Kým žil v Humennom, cítil sa iba ako tieň. Unavený, bez ambícií a nadšenia. Až návratom do Pezinka sa mu do žíl dostala skutočná životná energia.

„Ale prečo Moran nikomu neprezradil, kto som? Prečo sa tváril, akoby nevedel, prečo som tu?“

„Už vtedy tušil, že je medzi strážcami zradca. Mohol to byť ktokoľvek. Yrsa, Richard alebo niekto celkom iný. Dúfal, že tvoja nevysvetliteľná prítomnosť vyvolá v zradcovi nervozitu a donúti ho spraviť chybu.“

„Takže, preto ma povolal späť do Pezinka? Aby zo mňa urobil vábničku?“

„To, že si sa mal vrátiť do Pezinka, nebolo jeho rozhodnutie, ale rozhodnutie mesta. Moran len plnil, čo mu prikázalo.“

„Naozaj by si bezo mňa nedokázalo poradiť? Prečo práve ja?“

„Pretože okrem toho, že si spolovice strážca, v tvojich žilách koluje aj čarodejnícka krv. Pri dnešnom nedostatku čarodejov si veľmi vzácna bytosť.“

„A len kvôli tomu som uspel?“

„Nie. Uspel si preto, lebo ste sa dokázali obetovať. Ty aj Izabela. Boli ste rozhodnutí položiť svoje životy jeden za druhého. A to je tá najsilnejšia mágia, aká existuje. Láska, ktorú ste položili na oltár, bola spúšťačom skutočnej sily kermezitu. Strážcovia ho mali v rukách dlhé roky a nikdy to nepochopili.“

„A ty si to ako zistila? Ako si vedela, že kermezit Yrsu napokon zabije?“

„Pošepkal mi to jeden veľmi múdry duch.“

„Nerozumiem ti.“

Mama zo stolíka pri posteli vzala Meisslov denník a nalistovala posledný zápis.

Kermezit..... dotyk obojstranne! ...... ruky znásobujú jeho silu! Je to......, ktorá sa musí vložiť do....... Som presvedčený, že Gorazd sa dá zničiť. No musí to urobiť niekto s.......... Niekto........................... kameňa.

„Nedá sa to prečítať,“ zašomral Jakub.

Žena prešla prstami po otvorenej strane a pred vyjaveným Jakubom sa objavil dokonalý text.

Kermezit reaguje na dotyk obojstranne! Zákerné ruky spáli, no láskavé dotyky znásobujú jeho silu! Je to zbraň, ktorá sa musí vložiť do správnych rúk! Som presvedčený, že Gorazd sa dá zničiť. No musí to urobiť niekto s čistou a láskavou dušou. Niekto, kto naplno využije potenciál kameňa.

Jakub sa odmlčal. Ospalou mysľou sa mu hnalo množstvo myšlienok. Ani jedna z nich nedávala poriadny zmysel. Napokon sa mu pred očami zjavil malý hnedý červ. Striaslo ho.

Takmer zakričal: „Z jej srdca vyliezol malý odporný červ. Čo sa s ním stalo?“

„Keď si stratil vedomie, zlo sa snažilo utiecť. Bolo by sa mu to podarilo, nebyť Izabely. Prebrala sa práve vo chvíli, keď sa zlo snažilo utiecť. Z posledných síl ho dobehla a nemilosrdne rozšliapala.“

„Takže je zničené? Je skutočne po všetkom?“

„Na čas určite, no rovnako ako dobro, aj zlo si časom znova nájde svoje cestičky a bude hrýzť a štípať, a pokúšať sa ovládnuť svet.“ Jakubova mama sa usmiala. „Ale na to sme si už zvykli, no nie? Bez toho by tento svet asi nebol úplný, nemyslíš?“

Jakub prikývol.

20.

Ľudia v meste vôbec netušili, že sa niečo stalo. Netušili, že za oponou sa odohral veľmi dôležitý boj o slobodu ich domova. Ďalej si spokojne žili svoje životy a pripravovali sa na najväčšiu udalosť vinobrania – záverečný sprievod.

Hŕstka strážcov, ktorí mali to šťastie, že neprišli pod ruky čarodejnici, sa stretli v zámku a snažili sa dať veci čo najrýchlejšie do poriadku. Výdatne im v tom pomáhala vínna muška Seldiga.

Medzitým sa Jakub stále doliečoval v kapucínskom kláštore a dlhé hodiny trávil rozhovormi s mamou. Večer pred sprievodom sa napokon rozlúčila.

„Mám tu ešte nejaké povinnosti,“ povedala potmehúdsky, keď ju Jakub presviedčal, aby ešte ostala. Dala mu pusu na čelo a vytratila sa.

Chvíľu po nej vkĺzla do izby ďalšia návšteva. Rovnako ako u mamy, ani tentoraz nepotreboval zrak k tomu, aby vedel, o koho ide.

„Myslel som si, že si na mňa celkom zabudla,“ povedal.

„Nie si jediný, kto sa musí dať do poriadku,“ odvetila Izabela a pristúpila bližšie. Jakub si všimol, že na jednu nohu kríva.

„Čo sa ti stalo?“

„Následky stretu s malým, nepríjemným červom,“ odvetila Izabela.

„Prepáč, nevedel som...“

„To je okej,“ povedala a posadila sa na kraj postele. Rukou mu pohladila vlasy. Chvíľu sa na seba len tak dívali, akoby nevedeli, čo povedať. Vlastne ani nepotrebovali rozprávať. Boli spolu, nažive, a to im stačilo.

„Si neskutočne statočná,“ riekol napokon Jakub.

„Od niekoho, kto porazil najmocnejšiu čarodejnicu, to je veľká pochvala,“ zazubila sa Izabela.

„Vyzerá to tak, že sa tu stretli skutoční bojovníci.“

„Môžeme si založiť vlastnú živnosť. Lovci zla, s. r. o. Potrebujete zlikvidovať poltergaista alebo dokonca niečo horšie? Neváhajte nás zavolať!“

Jakub sa zasmial. „Budeme sa túlať po svete a loviť zlo a budeme šťastní až do konca vekov.“

„A budeme mať veľa malých lovcov,“ dodala Izabela.

„Ale teraz už predbiehaš. Tak ďaleko ešte nie som,“ zvolal Jakub. Potom sa zamyslel a dodal: „Takú výrobu malých lovcov treba najprv dôsledne natrénovať.“

Izabela sa usmiala. „Začneme hneď, ako sa zotavíš.“

Deň sa prehupol k večeru a večer splynul s nocou, ktorú strávili dvaja pacienti v jednej posteli. A bolo im po dlhej dobe skutočne dobre.

21.

V nedeľné dopoludnie Pezinok zalievalo slnko. Jemný vánok poletoval medzi ulicami a ľuďom, ktorí sa prišli pozrieť na sprievod, strapatil vlasy.

„Vravíš, že to bude stáť zato?“ opýtal sa Jakub Izabely. Stáli v prvom rade obkolesení davom zvedavcov. Jakub visel na barlách a pomaly mu začínali tŕpnuť ruky. Nebyť Izabely, ktorá ho presvedčila, aby sa prekonal a išiel, ležal by spokojne v kláštore a užíval si chvíle pokoja.

„Určite sa ti to bude páčiť. Je to prehliadka takmer celého mesta. Každý, kto tu niečo znamená, bude v sprievode.“

„Tak prečo tam nie sme my?“ zažartoval Jakub.

„No, tak to mi teda nenapadlo. Budeme musieť podať oficiálnu sťažnosť,“ odvetila s úsmevom Izabela.

Na začiatku ulice sa konečne objavil sprievod. V jeho čele honosne kráčali mestskí páni oblečení v čiernych talároch a reprezentačných reťaziach. Jakub si nemohol nevšimnúť, že ich spokojne vedie tučný starosta.

„Čo to má znamenať? Celkom som na neho zabudol. Strážcovia nevedia, čo je zač?“ bľabotal zmätene.

„Upokoj sa. Ten muž v strede je náš skutočný starosta.“

„Ale ako je to možné?“ opýtal sa Jakub.

„Všetko sú to triky jednej príjemnej čarodejnice,“ ozval sa hlas za nimi. Známy hlas. Tesne predtým, ako sa Jakub s Izabelou otočili, vymenili si neveriacky pohľad.

„Richard!“ vykríkli spoločne.

Izabela sa hodila strážcovi okolo krku a Jakub ho poklepkával po pleci, akoby sa chcel presvedčiť, že je skutočne živý a zdravý.

„Nemôžem tomu uveriť!“ výskala Izabela.

Tesne vedľa nich prechádzal starosta. Richard mu kývol na pozdrav. Tučný muž v talári nebadane kývol hlavou.

„Jeho dušu zachránila tvoja mama. Našla ju v Gorazdovom plášti. Niekedy je dobré prehrabávať sa v odpadkoch. Starostu s dušou toho podliaka našla v salóne vín. Schovával sa za dubovými sudmi a čas si krátil ochutnávaním vín. Výmena duší nie je maličkosť, no tvoja mama to napokon zvládla,“ vysvetľoval Richard.

Jakub žasol nad tým, čo počul. Čo všetko ešte dokáže to mocné žieňa, ktoré je jeho matkou?

„A čo ty? Ako je možné, že si znova tu? Vo svojej podobe? Tvrdil si, že sa z teba môže stať semafor alebo niečo podobné,“ spytovala sa Izabela.

„Tiež v tom má prsty tvoja mama. Mesto ochotne uvoľnilo energiu na nových strážcov, no to, aby som to bol ja so všetkým, čo ku mne patrí, už nebolo v jeho silách. Tvoja mama zašla za Moranom a vyžiadala si od neho čo najviac vecí, ktoré mi niekedy patrili. Celý proces jej odčerpal mnoho síl. No na druhú stranu má tvoja mama u mesta Pezinok jeden veľký záväzok. A to nie je málo.“

Jakub uznanlivo prikývol.

„Počkaj, počkaj, chceš povedať, že navrátila späť aj Morana?“ opýtala sa Izabela.

„Mala to v pláne, no Moran sa napokon rozhodol, že mu viac vyhovuje stav, v akom je teraz. So Seldigou si celkom rozumie a lietanie sa mu tiež zapáčilo.“

„To znamená, že mestu Pezinok teraz šéfuje vínna muška?“

„Je to neuveriteľné, ale v podstate máš pravdu,“ povedal napokon Richard.

„Ale veľmi statočná vínna muška,“ dodala Izabela.

S tým museli všetci súhlasiť. Potom pozorovali, ako sa ulicou ťahá sprievod s Bakhusom, detskými mažoretkami, konskými záprahmi, oddielmi mestskej polície, starými veteránmi, športovými klubmi a ďalšími, a ďalšími dôležitými Pezinčanmi.

Asi po desiatich minútach Richard prehovoril: „Napil by som sa. Môžem vás pozvať na fľašu červeného vína?“

Jakub sa zachechtal. „Vidím, že mama si dala na tebe skutočne záležať. Richard je späť. So všetkým, čo k tomu patrí.“

Všetci traja sa začali smiať. Nechali sprievod sprievodom a predierali sa k Richardovmu domu. Čakala tam na nich skutočne veľká zbierka vín.

ISBN 978-80-972291-3-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

PRVÁ ČASŤ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

DRUHÁ ČASŤ

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

ZÁVER

19.

20.

21.

Tiráž