Pavla F. Křížková

Co nenaruší času běh

Ukážka z elektronickej knihy

MOTTO: Milujte se navzájem, protože my vás milujeme. Jste všichni hříšníci a nevinní, lidé s božskou jiskrou. Neuhaste ji. Je to láska.

Poselství Plejáďanů

PROLOG

Žijeme své dnešní životy, podléhajíce svým pocitům a vášním, svým náklonnostem a nesympatiím, snažíme se o ovlivňování chodu věcí v blahé víře, že je to ku prospěchu, nám či jiným. A netušíme, že odvádíme desátek ďáblu. Protože všechno je přesně jak má být. Nevidíme za mlhu mysli, kterou nás opatřil milosrdný Bůh, abychom v okamžiku zrození zapomněli. Zapomněli na svoje vlastní i cizí provinění, na svoje malé i větší zásluhy. Hlas minulých životů se v nás ozývá zvýšeným tlukotem srdce, dojetím, nebo hněvem, jejichž příčinu nepoznáváme.

Až když nastane nás čas nahlédnout za zrcadlo, s údivem zjišťujeme, kým vlastně doopravdy jsme. Vidíme jasně svoje role na cestě své duše k znovu poznání. Čím jsme zhřešili i prospívali, co nám už bylo dáno pochopit a co ještě zbývá.

A toto vidění přináší uklidnění, spočinutí v přítomném okamžiku. Přináší vlastně štěstí – oddech v neklidu.

OMNIA MEA MECUM PORTO

Všechno své nesu s sebou

Ta ženská, sedící proti němu ho dráždila a provokovala. Suverénně vplula do jeho svatyně a vznášela požadavky. Chovala se prostě jako doma a na to nebyl zvyklý.

„Já nedělám, to co po mně chcete.

Blýskla po něm kočičíma očima a pohledem se mu na okamžik zavrtala až do ledví.

„Posílá mě za vámi Norna“

No, jasně, Norna! Mohla alespoň brnknout, že za ním někoho posílá…

“Tak domluvíme se. Nebo ne!?“ v jejím hlasu byla zřetelná netrpělivost, ale i něžný podtón, který ho dostal.

“Víte, znám asi vašeho otce. Primář v nemocnici, že? Nebo je to jen shoda jmen?“ Něžnost byla tatam. Vystřídala ji zvědavost s nádechem frivolnosti.

„Není. Je to můj otec.“ Odpověděl neochotně.

„Vážně? Vůbec jsem nevěděla, že má dospělého syna. !?“ Téměř vyjekla překvapeně.

„Jsem z prvního manželství. Studoval jsem v Dánsku.“

„V Dánsku? To je paráda! Tam určitě bylo jiné pojetí psychologie než tady. Hlavně ještě nedávno. Před časem jsem taky začala studovat psychologii, ale…

Prostě ALE! Je to už dost dávno. Tak co? Co kdybych přišla příští týden?“

Měnila témata jako na obrtlíku, neztráceje přitom ze zřetele svůj cíl. Věděla, že dosáhne svého.

A tak tedy po týdnu ležela na jeho bílém koženkovém kanapi.

Útlé boky, dlouhé nohy uvězněné v úzké zelenočerné sukni a kozačkách na podpatku, černý svetřík ozdobený pouze broží tvaru listu, polodlouhá hříva vlasů barvy starého zlata…. Bloudila očima po místnosti a nevypadala vůbec napjatě, nebo nervózně.

Obrovské okno vlevo ode dveří se proměnilo sluneční září v obrovský oltář. Nemocniční strohost úzké vyšetřovny paprsky zapadajícího slunce růžově zjemňovaly, dodávaje jí kouzlo téměř chrámové a ženě vzhled něžné madony.

Ten čas, než se její pyšná hlava s liščí loďkou nad vysokým límcem smaragdového kabátu objevila, se mu dost vlekl. Měl chuť jí srazit hřebínek.

Ani jsem nevěděl, jestli na vás budu mít čas.“ začal rádoby přezíravě.

„Měl jsem tady stálou klientku, protáhlo se to. Je to ženská, se vším všudy, má všechno co a jak má ženská mít…Ale má velký problémy.“ pokračoval jedním dechem.

„A co vy? Vy se sobě moc nelíbíte, že?“ uzavřel provokativně mstivě.

„To máte pravdu. Dřív, když jsem byla mladší a někdo mi řekl, že jsem krásná…Doma při pohledu do zrcadla jsem propadala záchvatům smíchu.“ odpověděla upřímně a tím ho odzbrojila.

„Nejste krásná. Ale máte vyzařování! To, jak se chováte, jak se pohybujete, jakou máte chůzi, jak se oblékáte, barvy, které volíte.

Jste zářez na pažbě! A máte tah na branku!“ sypal ze sebe bez dechu.

„Tah na branku!? Co to je?“ Obrátila se na bok, zaklonila hlavu a nahlas se rozesmála překrásným ženským smíchem.

Ten chlap se jí nelíbil. Nebyl to vůbec typ, který by ji přitahoval. Byl sice štíhlý a neměl vůbec špatnou figuru, ale něco v jeho výrazu obličeje ji odpuzovalo. Proto si ho ani pořádně neměla chuť prohlížet. Prostě ho potřebovala. Potřebovala jeho službu, ochotna za ni penězi zaplatit, co si řekne, a tím to pro ni končilo.

Ale teď, tím co vyslovil, ji náhle zaujal a přiměl pohlédnout na něj s větší pozorností.

„Oči špatný nemá „ pomyslela si…“když se tak usmívá.“

„Tak co, můžeme?“ všiml si změny jejího vnímání, shlížeje se v těch jejích.

„Má je modrozelený.“ Blesklo mu ne zcela přítomnou hlavou.

„Proto jsem sem přece přišla!“ utnula další oční komunikaci.

„Položte se, prosím, na záda a uvolněte se. Dám vám čichat vůně.“

Zalovil rukou mezi malými lahvičkami na příručním stolku a k jedné jí dal přičichnout.

FUGIT IRREPARABILE TEMPUS

Prchá nenávratný čas.

Vůně a barvy…a všude kolem náhle bezhlučná tmavomodrá temnota s miliony planet všude kolem.

Nalezení své hvězdy ve Vesmíru. Čas…!? Zde nic neznamená!

Štěstí! Je to nevýslovné štěstí. Návrat domů.

Ale ta bolest!!!? Bolest mezi lopatkami. Pálí.

„Cítím bolest.“

„Následujte ji!“

„Co vidíte?“

„Vidím náměstí, hrázděné domy. Jsem v Belgii, 14. století. Jsem na popravišti. Ruce svázané za zády, připevněné ke kůlu. Vlasy mi padají zezadu přes skloněnou hlavu. Mám režnou sukni. Šlehají plameny, pálí mě do zad.

Byla jsem kořenářka. Veselá. Šťastná. Teď na mně lidi řvou a hrozí pěstmi.“

„Jaký máte vztah k těm lidem?“

„Jako Ježíš: Bože odpusť jim, neboť nevědí, co činí“

„Kdo je za tím? Kdo poštval ty lidi“

„Vidím mnicha. Nelíbí se mi. Má něco na hlavě, černou pokrývku hlavy. Možná je to kněz.“

„Jaký z toho má pocit?“

„Baví se. Hraje si. S ním si taky hráli, když byl malý. Já jsem byla přitažlivá. Muži mě chtěli, ženy na mne žárlily. I on mě chtěl. Jste to vy!“

Drahá Eriko,

tak tedy usedám k psaní, abych Ti vylíčila, co jsem slíbila. Mou cestu.

Mou cestu od nenávisti k odpuštění, mou cestu od otázek k odpovědím,

mou cestu od nevíry - přes zoufalství a beznaděj - k Bohu, a tedy k sobě.

Naše odloučení bylo tak dlouhé, že jsem ani nemohla uvěřit (ne, neřeknu „náhodě“, protože nic není náhoda, jak obě víme) skutečnosti, že stojíš opět přede mnou, a mohu Tě po těch letech obejmout. Moje srdce zpívá a jsem šťastná, „sestřičko“.

Když jsme se naposledy setkaly, pracovala jsem – jak víš – v obchodní organizaci, která bývala součástí Koncernu.

Vrátila jsem se tam po letech práce jinde. Předtím jsem tam už léta pracovala, po mateřské jsem ale navázala jinde.

Místo mi ovšem zaměstnavatelé prostě zrušili, a tak jsem volila tuhle variantu.

Můj nástup sem poznamenal podraz. Protože mi bylo přislíbeno místo odpovídající kvalifikaci, nicméně jak se ukázalo, dámy na personálním vše zařídily jinak.

Pomíjím skutečnost, že se jednalo o bývalou soustružnici, léta chodící s „plackem“

na klopě a ženu prominenta tohoto i minulého režimu – zřejmě byl fakt dobrý!?

Soustružnice si doplnila svoje základní vzdělání o maturitu a byla tak i ona nadále - v nových pořádcích - na patřičné „výši“.

I když, nové pořádky, staré pořádky…pro mne žádný velký rozdíl. Já jsem vždycky chtě nechtě vyčnívala, a to má v každé době či režimu stejné důsledky. Neblahé.

V den, nástupu do práce mi bylo oznámeno, že jiné místo než ve skladu na mne nečeká. Je jasné, že doma následovala hádka s manželem, protože – nevím, zda o tom věděl dopředu – mne přesvědčoval, ať to vezmu. Vytáčelo mě to.

V partaji jsem nefigurovala nikdy já ani on, takže jsem si na mateřské v 80. letech musela dodělat 2. maturitu na odborné škole, abych mohla pracovat jako referentka. Maturita na gymplu jako by nebyla nic. Tedy u mě. A teď tohle.

Nakonec mi nezbylo nic jiného než místo přijmout.

A tak jsem ve svých modelech podle poslední módy provokovala o to víc tam, kde jsem se octla.

Ne, že bych byla prvoplánově marnivá, to ne. Záměrně dělat dojem není má parketa. Můj způsob odívání byl dán profesí mé matky dámské krejčové, a tedy výchovou. Musím přiznat, že má máti byla ve svém oboru opravdu dobrá. Velmi dobrá. A její služební cesty do tehdejších center módy Úboku a Evy nesly ovoce. Navíc já, se svým tehdejšími mírami: 83,63, 83 při výšce 167 byla zřejmě ten správný objekt, který náležitě mohl upoutávat pozornost na její výtvory.

Ne, že by to bylo bez boje. Byla jsem v době raného mládí tak trochu padlá na hlavu. Poblázněná knihami typu Druhé pohlaví, nechtěla jsem být jen objektem, ale osobností. (Hahaha.)

Časem se mi však zásady dané výchovou staly druhou přirozeností.

Bohužel? Bohudík? Nevím.

Ale dodnes na sebe nenavléknu nic jen tak, bez rozmyslu.

Tak tedy.

Kancelář skladu se nacházela bokem od hlavních budov, v takzvaném v teskobaráku, přilepenému k hale se skladovými zásobami. Moje administrativní práce nebyla náročná a vedle ve výdeji pracovaly se mnou dvě skladnice. Obě byly drobné, štíhlé, naprosto neodpovídající představě skladnic. Ani povahou nebyly nijak rázné, nebo průbojné. Spíš tiché a bez řečí plnící své pracovní povinnosti. Zpočátku si ode mne udržovaly odstup, ale později jsem se spřátelila nejen s nimi, ale i s téměř celým osazenstvem haly, která byla rozlehlá a měla z opačné strany vjezd pro nákladní vozidla. Zde pracovalo několik dalších žen a tři muži. Chodili sem svačit i údržbáři a někdy uklízečky.

Po příchodu do práce jsem se převlékala, a tak například moji bílou minisukni vzadu s rozparkem a modrozelenou halenku s holými zády vystřídal šedý pracovní plášť, což bylo pro okolí stravitelné. Navíc nejsem, jak víš, nekomunikativní.

Mám ráda lidi a fakt „směje se nahlas v pracovní dobu“ nepřestal být nikdy jedním z mých „škraloupů“.

Po většinu pracovní doby jsem přesto byla izolovaná a tím pádem osamělá. Protože tolik manuální práce, jako například příprava balíků k expedici, lepení cedulí a podobně, té pro nás tři ženské dost nebylo. Kolegyně sice jezdily i ještěrkami v hale, ale na to jsem já vyškolená nebyla. Proto, když ony brázdily halu, já jsem seděla sama ve svém kamrlíku.

Na obědy jsem chodila s manželem do administrativní budovy, avšak fakt, že „doktorová“ (jak mne s úsměvem oslovovala jedna moje kamarádka) sedí v „baráku“, měl za následek nemálo ironických pohledů a úsměšků z řad referentek a referentů, kteří bývali dřív mými spolupracovníky.

Znáš mne, moje milá, jak jsem závislá na estetice prostředí, ve kterém se nacházím. Takže si dovedeš představit, jak mi bylo tam, kde jsem se nyní ocitla. Holé a špinavé dřevěné stěny své samostatné pracovní komůrky jsem proto časem vyzdobila vystřiženými obrázky andělů od Ultra Violet, přítelkyně Warhola a začala jsem se - pod vlivem tohoto barevného vyjádření věčnosti - cítit mnohem lépe.

Výrok autorky: „Barvy léčí“, v mém případě bezesporu platil.

Nedlouho poté mou pozornost upoutal v časopise zvláštní inzerát, splňující změnu života, pakliže si objednám knihu, která mne k oné změně přivede. Co jsem mohla ztratit!? Pětistovku, kterou to stálo, jsem obětovala s nelehkým srdcem, a když přišel balík, otevírala jsem jej se zvědavostí i nadějí. Kniha byla brožovaná, dost objemná a obsahovala spoustu afirmací, jako vzor k vlastním, které je třeba si vytvořit, napsat a denně je opakovat. Jak jednoduché.

Prý: “I když tomu nevěříte!“

Nevěřila jsem, avšak napsala jsem a opakovala jsem.

Uplynul nedlouhý čas a zavolal si mne hlavní vedoucí skladu:

“Paní, Čížková“, já váš potřebuji v hale, jako skladnici.“ houkl na mně bez přípravy, rozvalen v židli opatřené umolousanými polstry a vybafl mi kouř z cigarety do tváře. Byl to tlustý, zanedbaný chlap s nevábným strništěm, mastnými vlasy a nebetyčným sebevědomím.

„To asi nepůjde. Mám smlouvu na referentku, sice momentálně s místem výkonu ve skladu, ale ne jako skladnice.“

„Já vás ale potřebuju ve skladu a zítra tam nastupujete“.

„Tak lituji, ale nenastoupím. Je to změna pracovní smlouvy. Máte sice právo mne tam přesunout na dobu maximálně tří měsíců bez mého souhlasu, ale můj zdravotní stav neodpovídá podmínkám práce skladnice. Léčím se s páteří.“

Odmlouvala jsem a pozorovala při tom, jak mu jeho odulá neoholená tvář brunátní a na čele mu naskakují krůpěje potu.

„Já vám říkám, že zítra budete ve skladu v kombinéze jako všechny skladnice!“ zařval na mně a já jsem se otočila a odešla.

Afirmace evidentně nezabíraly.

Doma jsem manželovi rezolutně řekla, že končím. Nemám v úmyslu si nechat se sebou zametat. Že do skladu nepůjdu v žádném případě, nejen proto, že ve skladu děvčata často nemají do čeho píchnout, pěstují tam kočky a pletou svetry.

Na tomto místě je třeba, abych se trochu rozepsala o svém muži, který byl vlastně inventářem Prodeje téměř od jeho založení, tedy od roku 1967. V době příchodu vojsk „internacionální pomoci“ 21.8.1968, se tady – jako všude – názory lidí rozcházely. Jedni vítali, druzí se zaťatými pěstmi. Můj muž patřil k druhé skupině a tak, když se na chodbě budovy Prodeje objevilo gumové lejno opatřené lístkem s nápisem: “Tohle jim dáme.“, mnoha lidem se později hodil jako možný autor.

Důvodů bylo několik. V první řadě jeho uličnický smysl pro humor, jeho přímočarost, ale také to, že měl vysokoškolské vzdělání. I když nebyl straník, tento fakt potenciálně ohrožoval kariéristy se vzděláním nižším, než bylo jeho

V době normalizace v 70.letech byly zavedeny tzn. Prověrky. A při těch byla detailně probírána jeho úloha v případu „lejno“. Svou pozici tehdy ustál, a tak fakt, že mu pak několik let šéfoval bývalý šofér - Předseda Strany - bral jako výhru. Ne tak já.

Manžel ale věděl, že mu hrozil kriminál za „rozvracení republiky“, což mi došlo až po sametu, když donesl domů svoji osobní kádrovou složku. Stálo to tam černé na bílém.

„Filipe, oni tě zlomili!“ zděšena jsem v plném rozsahu pochopila.

„Ne! Ale ohnuli“ byla jeho odpověď

Tahle story měla po letech překvapivou dohru. Pracovala jsem tehdy jako samostatná obchodní referentka ředitelství obchodní organizace, a jako taková jsem byla rovněž vysílána na školení. A tak se přihodilo, že já a ještě jeden kolega, syn bývalého vysoce postaveného estébáka, jsme byli určení jet spolu.

Byl to takový vysloužilý playboy jižního typu. Od vidění jsem ho znala právě z Koncenru, kde jako agilní a důležitý chlápek typu „všude mě vítají“ rozdával úsměvy na potkání. Šířily se drby o jeho úlovcích na poli milostném, ale to nebyl jediný.

Nyní působil mírně vyhaslým dojem a jakoby zkrotl. Držel se zpátky. Při cestě vlakem mne ale přesto čekalo nemilé překvapení. Byla jsem zvyklá, že když jedu s chlapem, spoléhám na něj, že sleduje cestu. Léčba šokem s tímhle borcem mne vyléčila. Přejeli jsme stanici místa určení.

„Myslel jsem, že sledujete cestu vy!?„ Zavřel mi pusu k otázkám. Nakonec vše dobře dopadlo a školení prvního dne jsme absolvovali včas.

Po večeři mě pozval na skleničku a slovo dalo slovo, vzpomínali jsme na „staré časy“.

ON navrhl tykání.

“Já si s každým netykám“ zněla moje reakce

„Aha, vy mi máte asi něco za zlé. Ale já za to nemůžu. A MY jsme zjistili, že to hovno nebylo Čížkovo“

Psal se rok 1986. Co k tomu dodat?

Snad jen, že když jsme odcházeli od večeře, projevil zbytečnou obavu:

„Teď kdybyste se mne zeptala, jestli s váma nechci jít na pokoj, nevím co bych odpověděl.“

„Nebojte se. To neřeknu. Dobrou noc a zítra nashle.“

Takže zpět ke mně, na počátku devadesátých let 20. století.

Do skladu jsem nenastoupila a pár dní se nic nedělo. Což jsem vnímala jako klid před bouří. Za pár dní mi manžel oznámil, že ředitel rozhodl o mém osudu. Nastoupím jako referent mimosoudního vymáhání pohledávek.

Protože s vymáháním pohledávek soudní cestou jsem se živila jako právní referent před mateřskou.

Budu pracovat ve správní budově, kde budu mít svoji kancelář, budu podřízená přímo obchodnímu náměstkovi a budu mít možnost využít svoji praxi na právních odděleních při soudním vymáhání. Budu…budu…budu!

Jupíííí!!!! Tak tedy výhra.

Že by těch pět stovek nebylo vyhozených opravdu zbytečně!?

Ale to, co se nám jeví jako začátek, může být často naopak koncem.

Kancelář, která mi byla přidělena, se nacházela v jedné ze tří administrativních budov. Jednalo se o tři kostky panelových čtyřpatrových budov za městem, kam přijížděl ráno i odpoledne autobus. Vrátný obsluhující závoru hlídal příchozí i odcházející a občas se dal přemluvit, aby odpíchl odchod později, než byla skutečnost, na osobní kartičce píchacích hodin.

Už jsem nemusela s vyplazeným jazykem letět, abych převlečená, včas přistála na fleku v baráku. Také jsem dostatečně pochopila, jaký je rozdíl mezi prací rukama a hlavou, abych si svoji znovunabytou pozici dovedla náležitě vychutnat.

Zrovna se probouzející jaro dodávalo mým nadějím v pozitivní obrat světlo a teplo.

Po příchodu do práce jsem si v kuchyňce uvařila čaj, učesala jsem se a upravila líčení. Potom v klidu a bez stresu práce… až do oběda. Odpoledne také vždy rychle uběhlo a po příchodu domů, s čistou hlavou jsem se mohla věnovat synům, domácnosti a manželovi, nebo sama sobě a svým zálibám.

Do náplně práce jsem se lehce vpravila a také můj šéf byl super. Mladý slušný muž, se kterým jsem se bez problémů domluvila na řešení jakéhokoliv problému spojeného s výkonem funkce. Kdo si přeje víc!?

Na víkendy jsme často s rodinou jezdívali na novou podnikovou chatu do Beskyd. Za drobný peníz jsme nejednou měli chatu s kuchyňkou, jídelnou, společenskou místností a několika pokoji jen sami pro sebe. Ne z protekce. Někdy nikdo jiný neměl zkrátka zájem. Pod chatou bublal potůček a pravé hřiby se na protější stráni daly najít i odpoledne.

Na afirmace jsem dočista zapomněla. Žila jsem.

Jenže po roce přišel zlom v podobě velké privatizace. Dorazila i k nám. Začaly se rojit otázky:“Co s námi bude?“ Prodej se začal pomalu a jistě začal rozpadat a vznikala takzvaná eseróčka.

Pracovníků ubývalo a vyvstávala i otázka zásadní:“Kdo nás koupí?“

Jednoho dne přišel manžel navýsost otrávený, že musel odejít znechucen z porady vedení, protože se tam projednával nucený odchod syna jeho bývalého šéfa - velkého Předsedy strany, který vytáhl nahoru soustružnici s plackou na post personalistky. Po mém muži se Předseda v minulosti s velkým gustem několik let „vozil“, vykřikujíc často: “Doktore, já su za tři právníky!“

Jeho post „vedoucí kanceláře ředitele“ byl totiž po zmíněných prověrkách nadřízený celému právnímu útvaru.

Důvodem znechucení mého manžela v tomto okamžiku byl postoj právě oné personalistky, která vehementně trvala na vyhazovu syna člověka, který jí nejvíc pomohl. Neříkám, že jsem se s postojem mého manžela ztotožňovala. Ale to byl a je celý on.

Po krátké době byla jasná odpověď na kardinální otázku.:“Kdo …?“

Koupit Prodej bude umožněno mladým lidem. Jejich rodiče znali snad všichni.

No comment.

Usmívající se a přátelsky zdravící noví mocipáni se začali postupně ujímat vesla. Například, když si potřebovali koupit velké auto pro svoji početnou rodinu se třemi psy a třemi dětmi, bylo nutno dát výpověď několika lidem. Personalistky ochotně spolupracovaly a mezi lidmi se napětí dalo krájet. Moje pozice sice ohrožena akutně nebyla, naopak výrokem majitele „Pohledávky se budou vymáhat pořád.“ spíš potvrzena.

Přesto se o spokojenosti v práci mluvit nedalo. Všechno se měnilo. A ne k lepšímu.

Ale KDO byl kolem mne spokojený? Moc jich nebylo.

Zásadní zlom ve mně způsobila zdánlivě nepodstatná příhoda.

Končila pracovní doba a já jsem seděla připravená a sbalená ve své kanceláři čekala na manžela. Ten se také za chvíli objevil se slovy:

„Počkej na mně chvíli, pomůžu jenom Bukové s taškama k autu. Požádala mně o to.“

Nemohla jsem uvěřit svým uším. Jednalo se o onu soustružnici-personalistku.

„Noo, super! Jen houšť a větší kapky.“ pomyslela jsem si, nadšením celá bez sebe.

Pocit ponížení a vzteku – nejen na tu ženskou - byl zde a pálil. Měla jsem už všeho plné zuby. Asi to byla ta pomyslná poslední kapka.

Další den jsem vytočila číslo své známé, pracující na pracáku.

„Aničko, ahoj. Tady Jana Čížková. Sháním místo. Nevíš o něčem?“ Vypálila jsem od boku.

„No, ahoj. Joo, jasně mrknu se. A jsi doma, nebo děláš?“

„Dělám, zatím. Nemám výpověď. Ale CHCI odejít“

„To je vždycky lepší, když hledáš místo. Nebýt nezaměstnaná. Jak se tak dívám,…. Sekretářka na Univerzitě. Chtěla bys dělat sekretářku?“

„Chtěla, nechtěla. Sice jsem vždycky říkala, že ne. Ale tady už toho mám fakt po krk“

„Hm. No, konkurz je přesně za týden, v budově rektorátu. Zeptej se na vrátnici“

„Super. Moc děkuji, zkusím to. Fakt dík. Ahoj. Jo, a vlastně. Jak se vůbec máš ty?“

„Já tady za měsíc končím, takže máš štěstí“

„To asi jo, a jdeš na lepší?“

„To doufám. Uvidíme. Tak zlom vaz a čao.“

„Čao. Ještě jednou dík. A ať se daří! Měj se pěkně“

LOGO CITATO

Na uvedeném místě.

Konkurz se konal v době pracovní doby, tudíž uvolnit se z práce se mi podařilo taktak včas. Upachtěná jsem dorazila na poslední chvíli. Když jsem uviděla ty davy ženských, spadla mi čelist. Po chvíli naslouchání rozhovorům kolem jsem si uvědomila, že mohu být ráda. Ještě práci mám.

Když na mne přišla řada, byla jsem povolána do nějaké učebny, kde sedělo za stolem několik ženských a jeden chlap. Vyzpovídali mně, a se slovy:

„Dáme vám vědět.“ Vyprovodili.

Smířená se situací jsem si zapínala svůj kabát barvy velbloudí srsti, a když jsem si upravovala pánský černý klobouk na hlavě, ozvalo se vedle mě:

“Vím, kde ještě hledají sekretářku. Jestli chcete, zastavte se tam za Docentem. Normálně bývá denně od osmi do čtrnácti hodin. Řekněte, že vás posílá tajemník Smutka. Tady máte adresu.“

Otočila jsem se za hlasem a vedle mne stál chlap, co byl součástí komise.

„Děkuji. Udělám to. Na shledanou“.

Byla jsem mírně v šoku a najednou jsem si byla jistá, že to místo dostanu.

„Na shledanou. Dobré pořízení!“ zazněl ještě jednou jeho příjemný hlas, provázený úsměvem.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-260-9712-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

PROLOG

OMNIA MEA MECUM PORTO

FUGIT IRREPARABILE TEMPUS

LOGO CITATO

Tiráž