Copyright © Karel Cubeca, 2008

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

© Karel Cubeca

Redakční úprava Alena Zatloukalová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2008

shop@alpress.cz

První vydání 2009

ISBN (ePub) 978-80-7362-635-8

ISBN (mobi) 978-80-7543-155-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Věnuji manželce Ivaně

a našim dětem Petře, Davidovi a Danielovi.

Předmluva

„Chceme-li se stát opravdu šťastnými, musíme si uvědomit, že vše podstatné v tomto světě se odehrává v tichu. Jakým způsobem ke klidu dospějeme, je čistě naší osobní záležitostí. Zdravé myšlení je tiché a beztvaré. Myšlení je jako vzduch. Proudí, převaluje se, občas burácí a někdy lenivě odpočívá. Foukneme-li svoji mysl do balonku, stane se balonkem, foukneme-li svoji mysl do vody, stane se vodou, foukneme-li svoji duši do konvice s čajem, stane se čajovou konvicí. Vyprázdněme své duše i svou mysl. Čím více je vyprázdníme, tím bohatší budou. Buďme vzduchem, přátelé.“

„Země je bohatá a krásná, i my jsme bohatí a krásní, protože jsme její součástí. Chceme být šťastní? Zhluboka se nadechněme a vydechněme, zavřeme oči a představme si, čím pro nás je štěstí. Je dostupné, stačí se ho jen dotknout.“

„Materiální věci těší pouze povrchního člověka, protože jejich existence je dočasná. Žijme ve vyšší realitě, těšme se z věcí, které jsou trvalé. Těšme se z porozumění a z lásky. Máme oči, které vidí, máme uši, které slyší, máme hlas, kterým můžeme rozdávat dobrou náladu a radost. Máme ruce, kterými můžeme pohladit, a máme ústa, kterými se můžeme smát. Co více si přát? Už samotná možnost užívat svých tělesných ústrojí je štěstím.“

Karel Cubeca, Martin Kent, Mistr Čching

Celé letadlo se chvělo, jako by už se stejnou nedočkavostí, kterou zažívala většina pasažérů, chtělo opustit pevnou zemi a zamířit nahoru do oblak.

Šlo o úplně nový britský dopravní turbovrtulový letoun Bristol Britannia, vyvíjený od konce čtyřicátých let 20. století. Od roku 1952 byl tento typ letadla zalétáván a nyní, v roce 1957, byl konečně zaváděn do komerčního užívání.

Martin Kent, pětadvacetiletý mladík, stejně jako dalších čtyřicet pasažérů, zažíval směs pocitů, jimž vévodila zvědavost smíšená s velkou dávkou nervozity. Pokud vše půjde tak, jak má, čekala ho dlouhá cesta s několika mezipřistáními, zahajovaná odsud z amerického Texasu, aby nalezla cíl v dalekém čínském Pekingu.

Martin Kent seděl v pohodlném sedadle nového stroje, byl obličejem přitisknut na okénko a se slzami v očích sledoval svoji manželku stojící na balkoně odletové haly.

Věděl, že jeho křehká žena pláče a že stejně jako on zažívá muka z představ odloučení, které je na dlouhých šest měsíců čeká. Snažil se mávat, ale pochyboval, že by ho mohla na tu dálku v okénku zahlédnout. Přesto pravou rukou mával a současně levou rukou utíral okénko, neustále se rosící jeho horkým dechem.

Žena na balkoně držela za jednu ruku šestiletého chlapce a na druhé ruce houpala asi dvouleté děvče. Třetí dítě nosila pod srdcem. Vypadala jako proutek a Martin si znovu kladl otázku, zda nebyl přece jenom příliš sobecký, když se rozhodl svoji rodinu na čas opustit.

Manželka vypadala tak zranitelně, tak křehce, tak bezradně, a děti tu scenerii bezbrannosti v celé té mizérii loučení ještě dokreslovaly a zvýrazňovaly…

Martin nikdy nemohl pochopit, kde se v tom ženském stvoření, které mu přivádělo na svět potomky, bere nekonečně hluboká studna lásky, od níž se mu nyní tak těžce odcházelo.

Jenomže nutně potřebovali peníze, a kdo jiný než muž nese zodpovědnost za to, aby byla rodina řádně zabezpečena a mohla poskytnout svým dětem alespoň základní komfort pro dospívání?

Zdravé bydlení, dům se zahradou, kvalitní soukromou školu, návštěvy kulturních akcí, sportovní vyžití, to všechno své rodině dopřeje, až se vrátí.

Šest měsíců odloučení je sice dlouhá doba, ale po zralé úvaze dospěl k tomu, že je to současně i nesmírně nízká cena za výhody, které následně jeho ženě, jeho dětem, a koneckonců i jemu samému přinese pracovní příležitost, kterou se jal využít.

Najednou se letadlo začalo otřásat mnohem více než dosud, ozvalo se burácení a čtyři vrtule se začaly zběsile otáčet, jako by do nich odkudsi foukla nespoutaná vichřice.

Stroj Bristol Britannia Series 300 začal rolovat na startovací dráhu a všichni pasažéři věděli, že touha plechového krasavce po vzletu bude za chvíli ukojena.

Letuška procházela mezi sedadly a kontrolovala upnutí bezpečnostních pásů. Pak najednou kdesi zmizela, následně se ozval ještě mnohem větší rachot než před chvílí, doplněný navíc zvláštním hvízdavým zvukem.

Letadlo se teď chvělo ještě intenzivněji, aby se za okamžik jako nedočkavý dravec rozběhlo sprintem po startovací dráze, vzlétlo a zařízlo se do oblohy svými stříbrnými křídly.

Martin celou svojí bytostí vnímal rostoucí rychlost stroje. Burácení motorů přecházelo v hluboký hukot, z něhož zaléhalo pasažérům v uších. Zdálo se, že letadlo se stoupající rychlostí míří k jakési poslední křeči, která ho za doprovodu strašlivých zvuků roztrhne na tisíce kusů. Nic takového se ovšem nestalo, naopak.

Jakmile bylo dosaženo vzletové rychlosti, stroj se zhoupl a lehounce, skoro neznatelně, začal stoupat vzhůru a vzdalovat se pevné zemi.

Martin ještě na okamžik zahlédl drobné postavičky na balkoně odletové haly a představil si, jak bude krásné, až se sem za půl roku vrátí a až všichni, tedy on a jeho nejbližší, začnou nový život.

Letadlo stoupalo vytrvale výše a výše, v uších zaléhalo úplně všem, a proto všichni cucali lehce nakyslé bonbony a horlivě polykali, aby namáhaným ušním bubínkům alespoň trochu ulevili od tlaku, který na ně působil.

Letiště zmizelo kdesi v hloubce, přesto Martin ještě několikrát do okénka zamával jenom tak, pro čisté svědomí.

Styděl se za slzy, a proto si je hřbetem ruky otřel, aby postarší dáma sedící vedle něho neměla pocit, že vedle ní sedí jakýsi rozlítostněný slaboch.

* * *

Sherry Kentová sledovala vzdalující se letadlo a hrdlo se jí sevřelo úzkostí a lítostí.

Až teď si opravdu uvědomila hroznou skutečnost, že její muž mizí pryč a ona zůstává na všechno sama.

Šest měsíců není v normálním životě až tak dlouhá doba, ale když si představila, jak dlouho bude přinucena čekat, než se Martin vrátí, zdálo se jí takové časové období téměř rovné nekonečnosti.

Nechtěla stresovat děti, jenomže nedokázala udržet nervy na uzdě.

Ramena jí začala poškubávat a nával lítosti byl najednou tak silný, až se nahlas rozplakala. Člověk si neuvědomuje sílu pramenící z toho, že žije s jiným člověkem, o kterého se může opírat a kterému současně on sám oporu poskytuje. Naplno si uvědomí společnou vazbu až tehdy, když o toho druhého, s nímž spojil svůj osud, přichází.

Šest měsíců sice není věčnost, ale není to ani nepatrná chvíle. Teď musí odolávat světu a jeho nástrahám sama a navíc pečovat o děti.

Té představy se děsila. Co kdyby se jí něco přihodilo? Kdo pak ochrání ty malé človíčky, které společně s Martinem přivedli na svět?

„Mami,“ zvedl k ní oči malý synek, „ty pláčeš? Přece jsi říkala, že táta se brzy vrátí a nemáme být smutní.“

„Já vím,“ pustila mu ruku a pohladila ho po vlasech. „Holky už jsou takové, že často brečí, a já jsem taková ubrečená velká holka. Samozřejmě že se táta brzo vrátí, neboj se. Jenom mi přišlo líto, že nějakou chvíli budeme sami.“

„Kolikrát se vyspím, než se vrátí?“

„Zhruba sto osmdesátkrát. Takové číslo ještě neznáš. Mám nápad. Víš jaký?“

„Ne,“ zavrtěl malý Martin hlavou.

„Zamávejme ještě tátovi a pojďme, něco si koupíme, a až se táta vrátí, budeme mít pro něho krásné překvapení,“ usmála se přes slzy a všichni tři ještě chvilku mávali tečce, která mizela kdesi v oblacích.

Zamířili do obchůdku se suvenýry, který byl v odletové hale zastrčený až v rohu u záchodů, a když vešli dovnitř, Martin nadšeně vypískl: „Koupíme mu dárek a pošleme ho…“

„Počkej,“ přerušila ho matka, „nic mu posílat nebudeme, dárek mu sami vyrobíme a dostane ho na uvítanou, až se vrátí.“

„A proč jdeme do obchodu, když dárek sami vyrobíme?“

„Podívej,“ vzala do ruky velký sešit vázaný v kůži. „Líbí se ti?“

„Jo,“ přikývl.

„Koupím ho,“ usmála se spokojeně. „Stránky rozdělíme na čtvrtiny, napíšeme tam data každého dne, po který bude táta pryč, aby sešit vypadal jako kalendář. Každý uplynulý den večer si sedneme, datum toho dne přeškrtneme a ty do čtvrtinky namaluješ malý obrázek o tom, co se ten den stalo. Až se táta vrátí, bude vědět o všem, co důležitého jsme zažili. Je to dobrý nápad?“

„Jóóóóó,“ zavýskl Martin nadšeně, „ale kup mi i pastelky, ty staré už jsou ostrouhané.“

Sherry postavila na zem dceru, která chtěla ovšem hned zpátky na ruce, usmála se na prodavače a zeptala se: „Kolik platím?“

„Osm dolarů,“ opětoval úsměv, ale v tu chvíli Sherry protáhla obličej.

„To přesahuje naše možnosti,“ pokrčila rameny a vrátila sešit na své místo.

„Někde v papírnictví koupím obyčejnější,“ pokrčila rameny provinile a pohlédla na Martina.

„Mamííí,“ zakňoural, „vždyť to byl dárek pro tátu. Kup ho, prosím tě.“

„Tolik peněz nemáme,“ pohladila ho po vlasech, „abychom mohli rozhazovat.“

„Plo tátu, mamí, plo tátu, kup ho. Más penízky, más,“ přidala se k bratrovi malá Sherry.

„Ale ty penízky máme na jídlo a na oblečení. Pojďme, děti, tohle není obchod pro nás.“

„Počkejte, madam,“ naklonil se k ní prodavač. „Jestli děti chtějí dárek pro tatínka, nekazme jim radost. Co byste řekla třem dolarům?“

„Ale to…“

„Máte krásné děti, a když mají tátu tak rády…“

„Dobře, tři dolary je více než slušná cena, jste velice laskavý,“ vytáhla peněženku a zaplatila.

„Táta bude mít radost, až se vrátí,“ těšil se Martin nahlas.

„Bude mít ladost, velikou ladost,“ opakovala po něm malá Sherry nadšeně.

„Už mě z vás bolí hlava,“ usmála se máma na své děti. „Jenom abychom měli kvůli vaší lásce k tátovi co jíst.“

„Milovat znamená trpět,“ pronesl prodavač moudře. „Ale to se týká spíše lásky k ženám, promiňte.“

Sherry se na něj podívala a pokývala hlavou, aniž ji v tu chvíli napadlo, jak byla jeho slova milovat znamená trpět v její situaci prorocká.

„Láska je děvka proradná,“ zabručel navíc prodavač poté, co odešli, a mávl rukou. „Nejdříve člověka oblouzní, pak ho spoutá a nakonec jej vysaje jako upír.“

* * *

Pečlivě upravený Číňan sledoval uhrančivým zrakem dvojici žen a v náhlé touze si skoro na samé hranici bolestivosti začal mačkat prsty.

Když se ozvalo zoufalé zapraskání přetížených kloubů, polekaně cuknul rukama a rozhlédl se.

Naštěstí si ho nikdo nevšímal, protože všichni byli natolik fascinováni mrtvými těly kolem, že podobné projevy živého těla nemohly jejich pozornost ani v nejmenším upoutat.

Představa, že by se mu podařilo obě přitažlivé ženy, stojící kousek od něho, dostat do své moci a pak povolit uzdu nezkrotným vášním, mu rozbušila srdce.

Na rozdíl od vystavovaných mrtvých exemplářů byly tyto ženy plné života, jehož oddělování od tělesných schránek patřilo k jeho jediné vášni. Vášni schopné hasit žár, který jej uvnitř čas od času spaloval.

Pcheng Čen byl vzdělaný a dokázal se vzácně ovládat, měl vybrané chování a hluboké vědomosti o etice, filozofii, sociologii i historii a vlastnil diplom přední britské univerzity.

To ovšem nic neměnilo na tom, že jeho zvrácená a nemocná duše toužila po dalších a dalších obětech, jinak se začínala kroutit a svíjet podivnou bolestí, jejíž výtrusy mu jako černý pudr zanášely celý organismus.

Byl si vědom nenormálnosti svých duševních pochodů, nicméně díky nim časem dospěl k zajímavému druhu podnikání, kdy část lidí, které unesl a nepotřeboval k ukájení svých zvrácených tužeb, prodával jako zboží dál. Koncesi na podobnou činnost by mu nikde ve světě nevystavili, ale to jej netrápilo.

Obchod mu přinášel obrovské zisky, jejichž výše samozřejmě korespondovala s vysokou mírou rizika, ale s tím se nedalo nic dělat.

Pcheng Čen nezabíjel své oběti z pouhé krvelačnosti, on je zabíjel z pudu sebezáchovy, protože kdyby tak nečinil, nemohl by dále žít a musel by zřejmě zabít sám sebe.

O tom byl přesvědčen, a proto bojoval se svojí možnou smrtí tím, že jí přinášel a skládal k nohám cizí oběti. Tím uspokojoval její žádostivost a za to ho smrt nechávala přežívat.

Měl za sebou desítky umučených žen, ale čínské ženy už Pcheng Čena ani jeho představu o rozkoši neuspokojovaly, jejich bolestný křik dávno dostatečně neulevoval jeho nitru od strašlivé vnitřní trýzně a černý pudr niterné bolesti mu jako pavučina ze sazí postupně spoutával nejenom tělo, ale i vědomí.

Dostával záchvaty strachu z toho, že smrt jeho dary přestane přijímat a vybere si k hostině jeho samého.

Měl ze smrti panickou hrůzu a snad proto ji kolem sebe tajně šířil tím nejméně vybíravým způsobem, jakého byl schopen.

Mystérium smrti a zoufalá snaha uniknout svému prokletí ho nyní přivedly do Evropy, kde zamýšlel nalézt účinnější lék na svoje trápení, než byl ten, kterého si dosud dopřával.

Rozhodl se nasytit hydru své zvrácenosti obětí dosud nevídanou – bílou ženou.

Stal se otrokem té představy a splétal nejrůznější strategie a plány, které by mu umožnily získat takový exemplář s bílou pokožkou a s evropskými rysy.

V tuto chvíli měl veškeré cesty a předpoklady k naplnění svého snu připraveny a zbýval poslední krok: Vybrat si vhodnou oběť, unést ji do skrytého kláštera v horách uprostřed Číny, tam ji položit na oltář zvrácenosti a rozsvítit ji jako zářivý měsíc nad temnou nocí. Měsíc, který mu umožní zase chvíli volněji dýchat a očistit duši od nánosu bolesti.

Neočekával za to žádnou slávu, nechtěl té bílé ženě prvoplánově ublížit, její smrtí toužil vykoupit jediné: svůj klid.

Chtěl jí použít pouze jako léku, který mu umožní dál procházet tímto světem, který měl rád, který miloval, ale kterého se současně i bál a kterým byl bůhví proč trýzněn.

Je smutným faktem, že ve světě se mnohem snáze snáší cizí neštěstí než neštěstí vlastní, a Pcheng Čen tu myšlenku ještě svým způsobem zdokonalil.

Podle jeho mínění cizí bolest a cizí neštěstí osvobozuje, kdežto vlastní bolest spoutává a působí muka. On toužil po osvobození sebe samého. Nic víc nechtěl.

Až bude bílou ženu provázet na její cestě ke smrti, budou její slzy jeho úsměvem. Čím více budou jeho ruce ženu drásat jako pálivá žihadla, tím více ucítí jeho zmučená duše sladkou a opojnou chuť medu.

Pcheng Čen, aniž si to uvědomoval, byl těžce duševně nemocen, ale umně skrýval svoji touhu ubližovat za zástěrkou až přehnané zdvořilosti.

Byl jako kobra. Úlisný, klidný a nevtíravý, ale nesmírně chtivý.

A ta chtivost se projeví, až přijde čas. Vybuchne náhle v jediném okamžiku, až mu bude oběť bez sebemenší naděje k útěku vydána na milost. Na tu chvíli se nesmírně těšil.

Na jakou milost, ušklíbl se, na nemilost. A čím větší nemilost, tím větší rozkoš.

* * *

Eva Irvingová stála před lidským tělem, jemuž pletivo obnažených svalů, nervů, tepen a cév již nikdy nemohlo umožnit to, co činí člověka člověkem – život.

Psal se 10. květen roku 2007 a podobnou výstavu, na kterou stály dlouhé fronty zájemců o vstup, ještě Praha nezažila.

Velký sál pražské Lucerny vystavoval pod názvem Bodies (Těla) dvacet dokonale preparovaných lidských těl naaranžovaných do nejrůznějších pozic a poloh.

Mezi těly procházeli nejen návštěvníci, ale i mladí medici z lékařské fakulty Univerzity Karlovy a poskytovali zájemcům výklad o lidské anatomii.

Lidé, z nichž se po smrti staly výstavní exponáty, žili kdysi v Číně, a od svých kolegů z Lékařské univerzity v Da-li-anu je získal profesor Roy Glover z Michiganské univerzity v USA.

Proti výstavě ostře protestovalo mnoho významných osobností, postupně se přidaly nejrůznější spolky a církve, ale tím výstava získala ještě větší věhlas, přitažlivost a atraktivnost.

Stal se přesně opak toho, co protestující zamýšleli. Zájem o výstavu neslábl, ale naopak sílil.

Odpůrci výstavy argumentovali obscénností, neetičností, vyvoláváním pokleslé senzace, nedůstojností při vystavovávání mrtvých těl, nesmyslností stylizace mrtvol do „živoucích“ pozic sportovců či tanečníků. Majestát smrti nemůže být nahrazován podívanou, která z něho dělá cirkusovou atrakci přístupnou za pár korun, tvrdili.

Mnohé z návštěvnic výstavy vůbec otázku etiky neřešily, ale uvědomovaly si zvláštní paradox: Neexistuje dieta, která by byla schopna odstranit veškerý tuk z těla, až na kúru doktora Roy Glovera. Jak jen to dokázal udělat, že z lidských těl vytvořil sochy odhalující samu podstatu fyzického složení našich těl, aniž na svalech uvízly nějaké chuchvalce tuku?

Výstava je zavržení hodná a barbarská, psaly noviny, je to odporný a největší útok na důstojnost lidské bytosti v dějinách celé naší civilizace! Dali ti mrtví lidé vůbec před smrtí souhlas k tomu, aby jejich těla byla preparována a vystavována před zraky milionů lidí na putovní výstavě? Věděli ti lidé, že jejich tělesné schránky se po smrti stanou komerčním artiklem vydělávajícím svým majitelům spousty peněz?

„Nechutná show a pastva pro zevlouny,“ odplivovali si mnozí.

„Úžasná osvětová akce a nesmírně zajímavá sonda do podstaty fungování tělesných schránek, které umožňují lidem život, jsou-li ještě funkční všechny jejich životní pochody,“ pochvalovali si naopak příznivci výstavy.

Lidské ostatky byly vystaveny tak, jako by šlo o nejcennější sochy galerie SVĚT, jejíž nedílnou součástí jsme i my všichni. V této souvislosti tak trochu ztrácelo na významu, zda na někoho působila vystavená těla morbidně a odpudivě a na jiného poučně a přitažlivě.

Lidé jsou zvědaví a touha uvidět a zkoumat lidské tělo zevnitř nemá nic společného s voyeurismem. Každý z nás je hnán touhou poznávat nepoznané, a kdo kromě lékařů ví, jak vlastně vypadáme uvnitř?

Je fascinující překonat na chvíli přirozený strach ze smrti a přinutit svoji mysl k hlubokým úvahám o podstatě nejen fyzické existence, ale o podstatě existence vůbec.

Jistě. I na této výstavě se našla mezi návštěvníky řada nechutných čumilů přemýšlejících pouze nad tím, jaká tragédie stála u skonu vystavovaných těl, čím ti lidé byli za svého života a co předcházelo jejich současnému údělu. Kde se narodili, kde vyrůstali, kdo je měl rád a kdo je nenáviděl? Koho milovali a kdo miloval je? Co prožívali, když jejich těla ještě ovládala vůle a lidská mysl?

Odpůrci a příznivci výstavy se nebyli schopni domluvit a zatím, co se oba tábory střetávaly v médiích a obhajovaly svá stanoviska, stála dlouhá řada zájemců o vstupenky před pokladnou a výstava v poklidu za neutuchajícího zájmu veřejnosti pokračovala dál.

* * *

Pcheng Čen se postavil nedaleko Evy Irvingové a s překvapením se zaposlouchal do její skvělé angličtiny.

Konečně narazil na někoho, kdo nemluví nesrozumitelnou tvrdou hatmatilkou zdejšího malého národa, který kdysi obsadil území rozkládající se uprostřed Evropy a vybudoval zde mimo jiné docela zajímavé město s úžasnou historickou atmosférou.

Pcheng Čen se pousmál neznatelným pohrdlivým šklebem. Evropané se bůhví proč považovali vedle Američanů za nejvyspělejší lidské společenství, ačkoli nedokázali ani to nejtriviálnější – sjednotit se, zavést jednotný jazyk, nastolit skutečnou spolupráci a omezit vzájemné hašteření.

V Číně, zemi nebeského draka, tomu bylo jinak, čínští panovníci měli zpravidla dostatek sil k tomu, aby sjednali trvalý pořádek a řád, což po nich přebrali jako jisté dědictví i moderní panovníci typu Mao Ce-tunga, ať už se tvářili demokraticky či autoritářsky.

Pcheng Čen měl v souladu s Konfuciem jasno v jednom: Vládnout je jako lézt na strom. Čím výše se člověk vyšplhá, tím více se obává toho, co je dole. A tím více dělá všechno, co může, aby se už dolů nikdy nemusel vrátit, doplnil si Konfuciovu moudrost vlastní úvahou.

Pcheng Čen lezl nahoru proto, aby se stával silnějším a silnějším a aby našel a získal vyšší podíl moci samého nad sebou i nad vším kolem. Věděl, že jednou v budoucnu neunikne strmému pádu, ale taková představa jej nijak neznepokojovala, neboť ve svých úvahách vycházel z čínského historického myšlení, které pojímá čas cyklicky – pohne-li se to, co je dole, směrem vzhůru, pohne se zase to, co je nahoře, směrem dolů.

On stoupal zatím směrem nahoru a hodlal si své cesty užít. Až se jeho pouť jednou nachýlí k pádu dolů, pak už nebude čas užívat si. Pád trpně přijme a s pokorou nechá věcem volný průběh.

Přál si, aby byl jeho sestup pádem absolutním až na samé dno, pod kterým si představoval rychlou a bezbolestnou smrt.

Jestliže Evropané ustrnuli na primitivním pojímání času jako přímém toku vpřed, pak Číňané pochopili tajemství času lépe a šířeji. Naučili se vnímat současně minulost i přítomnost, aby se stali pány budoucnosti.

Filozofa Konfucia Pcheng Čen miloval a uvědomoval si, jak jej jeho učení inspiruje a naplňuje. Přitom se Konfucius nikdy nepodíval jinam mimo oblast Severočínské nížiny a přesto dokázal s přehledem popsat ve své filozofii celý svět, celý vesmír.

Pro Konfucia znamenaly Střední čínské státy vzniklé v letech 1500 až 1045 před naším letopočtem ohraničený životní prostor pouze pro jeho tělo, nikoli pro jeho duši.

I Pcheng Čen toužil dát své duši křídla, aby se vyvázal z hranic tělesnosti. Chtěl růst, neboť růst je opojně přitažlivý, chtěl růst tak, jako rostla po staletí a tisíciletí celá Čína, která se ze Středních států zvaných „Čung-kuo“ rozpínala především k jihu a rozrostla se do nebývalé velikosti, přestože stále nese staré označení „Říše středu“, moderněji a pro svět srozumitelněji – Čína.

Když se Pcheng Čen zamýšlel nad čímkoli jiným než nad sebou, byl neobyčejně vnímavý a bystrý, působil jako pozorný a přemýšlivý intelektuál.

Jakmile ovšem sklouzla jeho pozornost k němu samému, nacházelo jeho myšlení ve svém nitru jenom stále více nenasytnějšího draka tolik nepodobného nebeskému draku symbolizujícímu věčnou a neporazitelnou „Říši středu“.

Pcheng Čenův vnitřní drak měl v sobě cosi apokalyptického a v mnoha ohledech podobného ničivému uragánu, jehož krocení vyžadovalo po ubohém Pcheng Čenovi stále brutálnější a brutálnější trýznění svých obětí.

Intelektuální vyspělost se tak uvnitř Pcheng Čena snoubila s nelidskou krutostí, kterou nedokázal korigovat, ale kterou uměl skvěle skrývat až do chvíle, kdy jí mohl v ústraní povolit řetězy a nechat událostem volný průběh.

Nyní sledoval nenápadně, ale pozorně Evu Irvingovou i s její přítelkyní. Přítelkyně nabádala Evu vždy, když sklouzla k nesrozumitelné slovanské hatmatilce, ať mluví anglicky, neboť potřebovala „practice“, jak žvatlala s podivným přízvukem.

* * *

„Je hnusné snažit se vyvolat dojem, jako by kostry potažené obnaženým svalstvem hrály tenis, basketbal či šipky,“ špitla drobná černovláska a přítelkyně Evy Irvingové. „Jak jen to mohli těm ubožákům udělat? Kdyby ti lidé věděli, co je po smrti čeká, jistě by nikdy s něčím podobným nesouhlasili.“

Eva pokrčila rameny: „Strávila jsem s manželem pár let v Kibeře, to je slum v Africe, kde se člověk střetává pouze s tou největší bídou, jakou si vůbec dovede představit. Devadesát procent obyvatel slumu by bez jakýchkoli problémů podepsalo souhlas komukoli s čímkoli, co by chtěl dělat s jejich těly po smrti, jenom kdyby si mohli ti chudáci alespoň trochu vylepšit živoucí současnost. Měli jsme v Kibeře malou nemocnici a možná proto mě pohled na preparovaná lidská těla nechává chladnou. Byli jsme svědky nekonečného utrpení lidí, které je tisíckrát strašnější než to, co pociťuješ při sledování těchto vystavených těl. Lidé v Kibeře byli totiž živí a život…“

„To nemyslíš vážně!“

„Myslím, Dito. Tisíckrát intenzivněji jsem prožívala smrt v případech, kdy mi lidé umírali v náručí. Panoptikum organické hmoty kolem, to už nejsou skuteční lidé, to je jenom hmota, nejde o nic víc než o podivuhodně stylizované sochy vytvořené z organického materiálu, uvádějící nás svojí reálností v úžas…“

„Nesnesla bych, aby někdo nahlížel do mého těla jako do nějaké pouťové atrakce, ať už za mého života nebo po smrti,“ otřásla se nad nepříjemnou představou Dita.

„Lidská těla jsou ve své podstatě jedno jako druhé a je vlastně fuk, nahlíží-li někdo do tvého těla nebo do těla někoho jiného. Všichni návštěvníci výstavy tohle vědí a fascinuje je právě skutečnost, že nahlížením do jiného těla nahlížejí jakoby do sebe, ať už se to někomu zdá vkusné a jinému nevkusné. Ale říkám ti: Tohle jsou jenom sochy, nic víc. Podle mého názoru opravdu nezáleží na tom, jestli naše těla po smrti rozřežou, stáhnou z kůže, pochovají v truhle nebo spálí v prach a rozpráší na louce.“

„Mně to jedno není a myslím si, že ty, kteří tuhle výstavu připravili, by měli exemplárně potrestat.“

„Proboha, Dito,“ zakroutila hlavou Eva, „říkám ti, že tohle nemá s živými lidmi nic společného, jsou to jenom mrtvé schránky, nepoužitelné vraky, je to šrot na šrotovišti, umně upravený, ale nic víc! Z větší části jde o silikon, mumifikátor Roy Glover nechá mrtvoly ležet pár měsíců v acetonu, aby z nich vytáhl veškerou vodu, a pak docela jednoduchým způsobem místo zmizelé vody vpraví do těl silikon. Postavy před námi jsou silikonové sochy, jejichž základem se stala skutečná, kdysi žijící těla, ale kdybys přemýšlela do důsledků, všechna organická hmota kolem nás, půda, rostliny, živočichové, všechna ta hmota už byla mnohokrát součástí lidských těl, jenom se nekonečně recykluje.“

„Silikon nesilikon, já si připadám jako v pekle,“ zakryla si Dita rukou oči, když zrovna pohlédla na tělo ženy, naaranžované s rukama v bok. Tělo ženy mělo otevřené břicho tak, aby si zájemce mohl dobře prohlédnout její reprodukční orgány. „Fuj,“ dodala, „na tohle nemám žaludek.“

„Pokud se na něco odmítneme podívat, to ještě neznamená, že to není, neexistuje. Neblázni, Dito. Jenom si všimni, jak jsou všechny ty exponáty lesklé, jako by byly zhotoveny z umělé hmoty nebo z vosku. Vlastně se nijak moc neliší od postav vystavovaných v běžných muzeích voskových figurín. Jenom tady jsou těla vytvořena částečně ze silikonu a ne z vosku.“

„Stejně se cítím jako v pekle,“ vzdychla Dita.

„Někdo říká, že život je existence v ráji,“ usmála se Eva.

„Pak tedy tahle výstava je peklem v rajské zahradě,“ konstatovala Dita, „a nechápu, že jsi schopna se v tomhle pekle smát. Mně se zdá, že mám mozek úplně svraštělý bázní a hrůzou.“

„No,“ zamyslela se Eva nahlas, „svraštělý ho mít trochu můžeš, protože mozek se skládá převážně z tekutin a tuků – lipidů. Proto se právě mozek strašně obtížně preparuje a po preparaci je to opravdu jenom hrouda přesně vytvarované umělé hmoty s minimem původní tkáně.“

„Já prostě cítím strašnou úzkost a bojím se, že budu mít v noci děsivé sny,“ vzdychla Dita. „Neměla jsem sem chodit, pojďme pryč. Mám tušení, že tahle zatracená výstava ubožáků, kterým kdosi odepřel posmrtný klid, mě přivede do neštěstí. Představovala jsme si výstavu úplně jinak.“

„A jak?“

„Ne tak neeticky, krutě, zploštěle, vulgárně, neuctivě. Nedá se to vydržet. A je mi úplně jedno, jestli jsou ti lidé Číňané, Američani, Britové nebo Francouzi, mě to odhalování lidského nitra pobuřuje.“

„Lidské nitro nikdy nehledej v těle, ale ve vědomí,“ upozornila ji Eva, „a vědomí už nemá po smrti se svým tělem vůbec nic společného. Tady jde jenom o prostou ukázku lidské anatomie a stylizaci lidí do pozic, v nichž se kostra či svalstvo při určitých činnostech ještě za života nachází. Ale jinak je to šrotoviště, jak jsem ti říkala.“

Nejraději bych jela do Číny a na místě poznávala život skutečných Číňanů. Určitě bych se o nich dozvěděla mnohonásobně víc než při pozorování těchto mrtvol.“

Dita vůbec netušila, jak závažná slova právě pronesla.

Za oběma ženami se totiž ozvalo perfektní angličtinou pár vět, které předznamenaly část jejich budoucích životních osudů.

„Čína je překrásná moderní země, milé dámy. A já s vámi souhlasím v tom, že správnější je poznávat život než smrt. Život je totiž lanem, které nás vede k celé řadě zážitků a poznání, kdežto smrt je pavučinou, v níž nás pavouk zbaví nejen tělních tekutin, ale i moci nás samých nad sebou. Promiňte mi, že jsem vás poslouchal, není to slušné, ale zase je často poučné sledovat, jak vášně jiných mluví o tom, na co máme my sami svůj vlastní názor. Dovolte, abych se představil. Jmenuji se Pcheng Čen a jsem univerzitním profesorem medicíny na Univerzitě Tchun-t‘i, přesněji profesorem medicínské etiky. Jsem na této výstavě proto, abych se zabýval problematikou, o které zrovna hovoříte, a tak jsem neodolal a zaposlouchal se, když řešíte téma mojí profesi vlastní.“

„Eva Irvingová,“ otočila se manželka miliardáře Adama Irvinga překvapeně a podala Číňanovi ruku.

Dosud byla sebejistá, ale teď najednou vypadala, jako by byla trochu vyvedená z míry, když se chtěla představit: „Čím já vlastně jsem? Snad ženou podnikatele v těžařském průmyslu a matkou dvou malých dětí. Hovoříte skvělou angličtinou, pane!“

Snad padesátiletý Číňan v dobře padnoucím obleku se po stisku ruky mírně uklonil.

„V každém člověku je spousta věcí, které není vhodné dávat na odiv, protože mohou vypadat podezřele. Angličan plynně hovořící čínštinou je stejně podezřelý jako Číňan hovořící slušnou angličtinou.“

„Ale tak jsem to nemyslela,“ zasmála se Eva. „Jenom jsem chtěla říci, že v České republice nenarazíte na nikoho, kdo hovoří angličtinou tak dobře, abyste si nebyl jistý, zda to není Angličan.“

Číňan si ukazováčky laškovně roztáhl a ještě více zešikmil kůži kolem očí a řekl: „Angličanem opravdu nejsem, o tom nemůže být pochyb. Sice jsem se v Anglii mohl narodit a vyrůst, ale narodil jsem se i vyrostl v Číně. Mé rysy jsou průkazem původu, který lze zfalšovat pouze plastickým chirurgem, ale rozhodně nemíním jeho služeb využít. Jsem na svůj původ hrdý.“

Eva s úsměvem přikývla: „Pak tedy před vaší angličtinou smekám, hovoříte skutečně jako rodilý Angličan.

„Děkuji,“ usmál se.

Eva úsměv opětovala a současně představila svoji kamarádku: „Dita Kohnová, má dobrá přítelkyně, spolužačka z vysoké školy a učitelka angličtiny na zdejší střední škole.“

„Těší mě,“ stiskl Pcheng Čen Ditě ruku. „Mohl bych vás pozvat na kávu, dámy?“

„Můj žaludek po téhle výstavě není schopen přijmout ani kapku tekutiny,“ zavrtěla hlavou Dita. „Ale posadit se snad na chvíli můžeme, ať si od těch hrůzných těl na chvilku odpočineme.“

„Lidské tělo je nejkrásnějším a nejdokonalejším zázrakem přírody,“ řekl Pcheng Čen pomalu.

„Záleží ovšem na tom, z jakého úhlu to berete a z jakého úhlu je pozorujete,“ dodala Dita.

„Ano. Váš postřeh je moudrý,“ přikývl Pcheng Čen, „ale ať už se díváte na kámen z kteréhokoli úhlu, vždy zůstane kamenem, ať už posuzujete horu z hlediska její výšky, jejího povrchu či jejího složení, vždycky zůstane horou, a ať už posuzujete člověka jakýmkoli přístupem, vždycky zůstane člověkem.“

„Vidíš?“ otočila se Dita na Evu, „netvrdila jsi mi náhodou, že tihle lidé už nejsou lidmi? Pan Čen jasně říká, že jsou lidmi pořád.“

Eva se na chvilku zamyslela, pak se otočila k Pcheng Čenovi a zeptala se: „Zůstane hora horou, když z ní někdo vytěží les, vyrube kámen, a aby zachoval ráz přírody, navrší pak z hlíny a kamenů a dalších materiálů nový kopec pouze připomínající původní horu?“

Pcheng Čen nezaváhal ani na okamžik a odpověděl: „Ano. Hora zůstane horou, stejně jako člověk po věky, kdy generace za generací lidí umírá a nová generace za generací se rodí, zůstává člověkem. Hora sice zůstane horou, i když je již jinou horou, stejně jako člověk z následné generace zůstává člověkem, ale člověkem jiným, než byl člověk v generaci předchozí.“

„Já bych si s vámi s radostí kávu dala,“ podívala se Eva tázavě na Ditu, „a co ty? Změnila jsi názor?“

„Já se s vámi posadím, jak jsem říkala, ale kávu si nedám. Nedám si nic, promiňte,“ zatvářila se Dita zkroušeně. „Ale popovídám si s vámi ráda.“

* * *

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Předmluva

Tajemství skrytého kláštera