Tento příběh je smyšlený. Jména, postavy, organizace, místa, události a incidenty jsou buď výtvorem autorovy fantazie, nebo jsou použity fiktivně.

Text copyright © Robert Dugoni, 2014

Translation © Jan Kozák, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-929-7

ISBN mobi 978-80-7462-952-5

Věnuji svému švagrovi Robertu A. Kapelovi: Kéž nalezneš v Boží náruči mír, lásku a útěchu, kterých se ti v posledních letech života nedostávalo.

ČÁST I

Raději deset viníků, kteří unikají trestu,

než jeden nevinný, který trpí.

SIR WILLIAM BLACKSTONE,

Commentaries on the Laws of England

(Komentáře k anglickým zákonům)

KAPITOLA 1

Instruktor výcviku na policejní akademii si je vždycky rád dobíral, když brzy po ránu vyráželi do terénu. „Spánku se přičítá moc velkej význam,“ říkával. „Však se časem naučíte vystačit si bez něj.“

Jak lhal.

Spánek byl jako sex. Čím míň ho člověk měl, tím víc po něm prahnul, a Tracy Crosswhiteová si v poslední době příliš neužila ani jednoho.

Protáhla si ramena a krk. Na ranní běh nezbýval čas, celé tělo měla ztuhlé a pořád se ještě probouzelo ze spánku, i když si vlastně nepamatovala, že by nějak dlouho spala, pokud vůbec zamhouřila oka. Moc nezdravého jídla, moc kofeinu, řekl jí doktor. Ono se to lehce řekne, ale cvičit a zdravě jíst si žádalo čas, který Tracy neměla, když právě vyšetřovala vraždu. A vzdát se kofeinu by bylo stejné, jako když motoru auta odstřihnete přívod benzínu. Bez kofeinu by nepřežila.

„Hele, profesorka, a tak brzy. Koho vodkrouhli?“

Vic Fazzio se opřel mohutným panděrem o stěnu Tracyiny kóje. Na oddělení vražd tuhle hlášku každý znal, ale nikdy nezněla otřepaně, když ji Faz pronesl svým ochraptělým hlasem s newjerseyským přízvukem. Tenhle samozvaný „italský Gumba“ s masitými rysy tváře a prošedivělými vlasy vyčesanými do vysoké vlny by mohl klidně hrát některého z mlčenlivých bodyguardů v mafiánských filmech. Faz držel v ruce New York Times s rozluštěnou křížovkou a knížku z knihovny, což znamenalo, že kofein už zabral. Když vysedával na záchodě, měli smůlu všichni ostatní. Vědělo se o něm, že s křížovkou se dokáže pachtit dobrou půlhodinu, natož když si vzal s sebou nějakou napínavou knížku.

Tracy mu podala fotky z místa činu, které si to ráno vytiskla. „Sejmuli tanečnici na Auroře.“

„Už jsem o tom slyšel. Hnusný, co?“

„Viděla jsem už horší sexuální zločiny,“ řekla.

„Hm, já zapomněl. Pověsilas sex na hřebík,“ rýpnul si.

„Smrt je bez komplikací,“ odvětila, čímž Faze připravila o další pointu.

Tanečnici Nicole Hansenovou našli v levném motelovém pokoji na Aurora Avenue v severním Seattlu. Byla svázaná do kozelce. Provaz uvázaný kolem krku vedl dolů podél páteře a poutal zápěstí s kotníky k sobě – někdo to důmyslně naaranžoval. Tracy podala Fazovi zprávu soudního lékaře. „Do svalů ji chytaly křeče, až posléze ztuhly. V tu chvíli narovnala nohy, aby si ulevila od bolesti. Nakonec se sama uškrtila. Pěkný, co?“

Faz zamyšleně hleděl na fotku. „Schválně asi neudělali klouzavej uzel nebo tak něco, aby se z toho nemohla dostat, ne?“

„To by bylo logický, viď?“

„Tak co si o tom myslíš? Že tam nějakej chlápek dřepěl a vzrušoval se u toho, jak vypouštěla duši?“

„Nebo to zbabrali a on pak zpanikařil a zdrhnul. No na každej pád, sama se nesvázala.“

„Co když jo. Možná že je jako Houdini.“

„Houdini se rozvazoval, Fazi. V tom byl ten fór.“ Tracy si od něj vzala zpět zprávu i fotografii a položila je na stůl. „Takže tu teď sedím v tuhle nekřesťanskou hodinu, jen já, ty a cvrčci.“

„Já a cvrčci jsme tady už od pěti, profesorko. Však znáš to pořekadlo, ranní ptáče dál doskáče.“

„Jo, a tohleto ranní ptáče je tak utahaný, že si nedoskáče ani pro kávu.“

„A kde je Kins? Jak to, že všecku tu srandu nechal jenom tobě?“

Tracy se podívala na hodinky. „Měl by mi tu kávu dole koupit, ale tímhle tempem –, to si ji radši uvařím sama.“ Kývla směrem k jeho knížce. „Jako zabít ptáčka. To koukám.“

„Pracuju na sobě.“

„To ti vybrala tvá žena, ne?“

„To si piš.“ Faz se odstrčil od zdi. „No, nejvyšší čas, abych si trochu provětral mozkový závity. Ptáček prozpěvuje, já šrotuju.“

„To je na mě moc intelektuální, Fazi.“

Zamířil pryč, ale po chvilce se s tužkou v ruce otočil. „Hej, profesorko, pomoz mi trochu. Potřebuju slovo na devět, něco, co se používá, aby byl zemní plyn bezpečnej.“

Než se Tracy rozhodla pro změnu povolání a šla pak na policejní akademii, vyučovala na střední škole chemii. Tam také přišla ke své přezdívce. „Merkaptan,“ řekla.

„Co?“

„Merkaptan. Přidávají to do zemního plynu, abys ucítil, když ti začne unikat do baráku.“

„Kecáš. A jak je to cejtit?“

„Jako síra. Však to znáš, zkažený vajíčka.“ Pro jistotu mu slovo vyhláskovala.

Fazzio olízl hrot tužky a písmena si zapsal. „Dík.“

Sotva odešel, do sekce týmu A vstoupil Kinsington Rowe a podal Tracy jeden ze dvou vysokých pohárků. „Promiň,“ zahuhlal.

„Už jsem chtěla spustit pátrání.“

Tým A byl jednou ze čtyř mordpart na oddělení pro násilné zločiny. Každá sestávala ze čtyř detektivů. Tracy, Kins, Faz a Delmo Castigliano, známí jako „italské akční duo“, tvořili tým A. Seděli u svých stolů každý v jednom rohu velké kóje, zády k sobě, což Tracy vyhovovalo. Oddělení vražd bylo jako jedno velké akvárium a o soukromí byla nouze. Uprostřed čtvercové místnosti měli pod velkým pracovním stolem uložené šanony. Na stolcích pak každý z nich svoje akta o hrdelních zločinech, na kterých momentálně pracovali.

Tracy vzala pohárek do dlaní. „Vejdi do mě, ó hořkosladký nektare bohů.“ Usrkla a slízla si pěnu z horního rtu. „Co tě zdrželo?“

Kins si sedl a přitom se zašklebil. Zadák, který hrával čtyři roky na univerzitě a jeden rok v národní lize, musel s fotbalem skončit, když mu lékaři špatně diagnostikovali zranění, ze kterého se rozvinula artritida kyčle. Výměna byla jen otázka času, ale Kins se zatím držel statečně a operaci odkládal údajně proto, aby ji nemusel podstupovat víckrát. Pro případ bolesti měl vždycky nějaký ten paták po ruce.

„Zas tě zlobí kyčel?“ zeptala se Tracy.

„Dřív to bejvalo, jen když se ochladilo.“

„No tak si ho už nech vyměnit. Na co pořád čekáš? Slyšela jsem, že teď to dělají jako na běžícím pásu.“

„Nic není jako na běžícím pásu, když ti doktor nasadí na ksicht tu blbou masku a řekne dobrou.“

Podíval se stranou a pořád se šklebil, což bylo znamení, že ho štve ještě něco dalšího kromě kyčle. Pracovali spolu dobrých šest let a Tracy už o něm věděla své. Znala všechny jeho nálady i grimasy. Ráno jí hned na první pohled bylo jasné, jestli měl špatnou noc nebo jestli si naopak dobře zašpásoval. Kins byl na oddělení její třetí parťák. Ten první, kterého k ní přidělili, Floyd Hattie, prohlásil, že než pracovat s ženskou, půjde raději do penze. A to taky udělal. Druhý parťák vydržel půl roku, dokud se jeho žena s Tracy nepotkala na gril party. Potom už bylo nemyslitelné, aby její manžel pracoval v tak těsné blízkosti svobodné, tehdy šestatřicetileté vysoké blondýny.

Když se Kins dobrovolně nabídl, že bude dělat Tracy parťáka, byla z toho možná trošku na větvi.

„Fajn, ale co vaše žena?“ zeptala se tenkrát. „Nebude to pro ni problém?“

„Neměl by bejt,“ Kins na to. „Vzhledem k tomu, že máme tři děcka do osmi let, je to asi ta poslední zábavná věc, kterou spolu děláme.“

Okamžitě věděla, že s tímhle chlapem bude v práci vycházet. Uzavřeli spolu dohodu – naprostá upřímnost. Žádné velké city. A fungovalo to už šest let.

„Štve tě ještě něco, Kinsi?“

Kins si povzdechl a podíval se jí do očí. „V hale mě zastavil Billy,“ řekl. Myslel velitele týmu A.

„Doufám, že měl dostatečnej důvod k tomu, aby tě zdržel s mojí kávou. Zabíjela jsem už pro míň.“

Kins se neusmál. Do místnosti pronikalo brebentění z televize, visící nad sousední kójí týmu B. Na něčím stole zvonil telefon a nikdo ho nebral.

„Něco kolem Hansenové? Hlavouni se do něj kvůli tomu navezli?“

Zakroutil hlavou. „Billymu volali z ordinace soudního lékaře, Tracy.“ Upřeně se jí zadíval do očí. „Dva lovci našli tělesný pozůstatky v kopcích nad Cedar Grove.“

KAPITOLA 2

Tracy nedočkavě poškubávaly prsty. Vtom se do ní opřel větřík, který přes den stále zesiloval, a odfoukl cíp jejího vybledlého pláště. Počkala, až se vítr uklidní. Po dvou dnech soutěžení mělo o vítězi kovbojského klání rozhodnout poslední střelecké kolo. Všichni napjatě čekali, komu připadne cena státu Washington za rok 1993. Tracy ho ve svých dvaadvaceti vyhrála už třikrát, ale vloni ji o titul připravila o čtyři roky mladší Sára. Letos obě sestry nastupovaly do posledního kola jako svázané.

Vedoucí střelnice jí podržel stopky těsně u ucha. „Jsi na řadě, Crossdrawová,“ zašeptal. Její kovbojské jméno bylo odvozeno z jejího příjmení a stejně tak se nazýval typ pouzdra, které Tracy i Sára rády používaly.

Tracy cvrnkla prstem do okraje svého stetsonu, zhluboka se nadechla a vzdala hold nejlepšímu westernovému filmu, jaký byl kdy natočen. „Tas zbraň, ty zkurvysyne!“

Stopky zapípaly.

Její pravá ruka vytáhla z pouzdra kolt, natáhla úderník a vypálila. V levé už taky držela tasenou a nataženou zbraň, kterou vzápětí sejmula druhý cíl. Tracy bleskurychle našla svůj rytmus a začala nabírat švih. Střílela tak rychle, že v rachotu střelby sotva slyšela cinkání olova.

Pravá ruka. Natáhnout. Pal.

Levá ruka. Natáhnout. Pal.

Pravá ruka. Natáhnout. Pal.

Mířila na spodní okraj terčů.

Pravá, pal.

Levá, pal.

V rychlém sledu zazvonily tři poslední rány. Prásk. Prásk. Prásk. Tracy zavířila kolty a pleskla s nimi o dřevěný stůl.

„Čas!“

Několik diváků zajásalo, ale pak potlesk pomalu slábl, jak jim postupně docházelo to, co už Tracy věděla.

Deset ran. Ale jenom devět zásahů.

Pátý terč v řadě zůstal stát.

Tracy ho minula.

Poblíž stáli tři pozorovatelé a potvrzovali to vztyčenými palci. Ta rána vedle ji přijde draho, teď jí přičtou pět trestných vteřin k celkovému času. Tracy si nevěřícně prohlížela terč, ale ani tím nejupřenějším pohledem ho nemohla shodit. Neochotně si sbalila revolvery, vrazila je do pouzder a odstoupila stranou.

Všechny zraky se obrátily k Sáře, zvané „Kid“.



Jejich obyčejné vozíky, které jim stloukl táta na přepravu munice a zbraní, kodrcaly po štěrkovém parkovišti k autu. Nebe nad nimi se rychle zatáhlo. Bouře dnes přijde dřív, než říkali v předpovědi počasí.

Tracy odemkla kufr svého modrého karavanu značky Ford, spustila zadní dveře a otočila se na patě k Sáře. „Co to sakra mělo bejt?“ chtěla říct polohlasně, ale moc jí to nevyšlo.

Sára pohodila klobouk na dno kufru a na ramena se jí svezly blonďaté vlasy. „Co jako?“

Tracy zvedla stříbrnou přezku na opasek, cenu pro vítěze. „Dvě destičky jsi neminula, ani nevím kolik let zpátky. Myslíš, že jsem blbá?“

„Zafoukal vítr.“

„Ty seš ale mizerná lhářka, víš o tom?“

„A ty seš zas mizerná vítězka.“

„Nechalas mě vyhrát, protože jsem netrefila.“ Tracy počkala, až kolem projdou dva diváci. Spěchali, na zem už pleskaly první dešťové kapky. „Máš štěstí, že u toho nebyl táta,“ řekla. Jejich rodiče totiž 21. srpna slavili pětadvacáté výročí svatby a James „Doktor“ Crosswhite neměl to srdce říct své ženě, ať zapomene na Havaj, že to spolu raději zapijí na zaprášené střelnici v hlavním městě státu. Tracy trochu roztála, ale uvnitř ji to pořád pěkně hnětlo. „Ještě si o tom promluvíme. Přece jsem ti říkala, že ze sebe máme každá vydat maximum, jinak si budou lidi myslet, že je to celý podfuk.“

Než stačila Sára odpovědět, štěrk zakřupal pod pneumatikami auta. Tracy se otočila. Vedle její fordky zastavil se svým bílým pickupem Ben a z kabiny se usmíval na obě dívky. Chodili spolu už víc jak rok, ale Ben se na Tracy usmíval skoro pořád.

„Až přijedu zítra domů, nachystej se na vážnou debatu,“ řekla Tracy sestře a šla se přivítat s Benem. Ten vystoupil z auta a hodil na sebe kožený tříčtvrťák, který mu Tracy dala loni k Vánocům. Políbili se.

„Omlouvám se za to zpoždění. Ten, kdo postavil pití za volantem mimo zákon, nikdy neprojížděl v dopravní špičce Tacomou. Dal bych si pivo.“ Tracy mu narovnala límec kabátu a Ben v její ruce zahlédl stříbrnou přezku. „Páni, tys vyhrála!“

„Jo, vyhrála.“ Přesunula pohled k Sáře.

„Ahoj Sáro,“ řekl Ben rozpačitě a zatvářil se zmateně.

„Ahoj Bene.“

„Připravená?“ zeptal se Tracy.

„Dej mi ještě chvilku.“

Tracy ze sebe shodila plášť a červený šátek a mrskla je do kufru auta. Potom si sedla na kraj zadních dveří a natáhla nohu k Sáře, aby jí zula botu. Obloha už byla úplně černá. „Nelíbí se mi, že bys měla jet v takový slotě sama.“

Sára pohodila botu do auta a Tracy zvedla druhou nohu. Sára ji chytila za patu. „Je mi osmnáct a myslím, že jsem schopná dopravit se sama autem domů. Děláš, jako kdyby tady nikdy nepršelo.“

Tracy se podívala na Bena. „Možná by měla jet raději s náma.“

„To ona ale nechce. Že ne, Sáro?“

„Ani náhodou,“ ucedila Sára.

Tracy si nazula nízké boty bez podpatku. „Mají přijít bouřky.“

„Ale no tak, Tracy. Vyvádíš, jako by mi bylo deset.“

„Protože se jako desetiletá holka taky chováš.“

„To bude asi proto, že ty se mnou tak pořád zacházíš, jako s desetiletou.“

Ben mrknul na hodinky. „Nerad, dámy, ruším tuhle inteligentní debatu, ale Tracy, teď už vážně musíme jet, jinak tu rezervaci prošvihneme.“

Tracy mu podala svou cestovní tašku a Ben ji odnesl do pickupu. Otočila se k Sáře. „Drž se na dálnici,“ přikázala. „Po okresce nejezdi. Bude tma a v dešti je vidět ještě hůř.“

„Po okresce je to rychlejší.“

„Nehádej se se mnou. Zůstaň na dálnici a z exitu to vezmi zpátky.“

Sára k ní natáhla ruku, aby si vzala klíčky.

„Slib mi to,“ naléhala Tracy. Bez sestřina souhlasu je odmítala vydat.

„Fajn, slibuju,“ přemohla se Sára.

Tracy jí vtiskla klíčky do dlaně a sevřela kolem nich její prsty. „A příště ty přiblblý terčíky sundáš, jasný?“ Otočila se k odchodu.

„Tvůj klobouk,“ řekla Sára.

Tracy si sundala černý stetson a posadila ho sestře na hlavu. Sára na ni vzápětí vyplázla jazyk. Tracy se už chtěla začít vztekat, ale nikdy se na ni neuměla hněvat dlouho. Ucítila, že se jí tvář malinko roztáhla v úsměvu. „Ty seš ale spratek.“

Sára ji obdařila teatrálním úsměvem. „To jsem, ale právě proto mě máš ráda.“

„Jo, jasně, právě proto tě mám ráda.“

„A já tě taky mám moc rád,“ promluvil Ben. Otevřel dveře na straně spolujezdce a vyklonil se přes sedadlo ven. „Ale budu tě mít ještě radši, když přijedeme včas.“

„Vždyť už jdu,“ řekla Tracy.

Nasedla a zavřela dveře. Ben na Sáru mávl a rychle auto otočil do protisměru. Zamířil k řadě dalších aut, která se tvořila na výjezdu z parkoviště – ve světle reflektorů vypadaly kapky deště jako skvrny z roztaveného zlata. Tracy se otočila a vyhlédla okénkem ven. Sára zůstala stát v dešti a hleděla za nimi, jak odjíždějí. Tracy náhle měla silné nutkání se vrátit, jako kdyby na něco zapomněla.

„Všechno dobrý?“ zeptal se Ben.

„Jo, dobrý,“ odvětila, i když nutkání neustávalo. Viděla, jak její sestra rozevřela dlaň. Překvapeně na ni hleděla a pak se rychle zas ještě podívala směrem k dodávce.

Tracy jí spolu s klíčky vtiskla do dlaně i stříbrnou přezku.

Než ji znovu uvidí, uplyne dvacet let.

KAPITOLA 3

Šerif z Cedar Grove Roy Calloway měl pořád oblečenou rybářskou vestu a na hlavě kšiltovku, ale mírné kolébání loďky už pod nohama necítil. Z letiště se rozjel rovnou na stanici, zatímco jeho žena tiše seděla na sedadle spolujezdce. Nikomu z nich se nelíbilo, že museli svůj výlet za muškařením zkrátit, protože to byla první opravdová dovolená po čtyřech letech. Když ho žena vysazovala před stanicí, ani se ho nepokusila políbit na rozloučenou, a on měl tolik rozumu, že na ni raději netlačil. Však si toho u večeře vyslechne ještě víc než dost. „V tomhle případě to nešlo jinak,“ řekl jen a ona na to: „Tohle slýchám už třicet čtyři let.“

Calloway vešel do zasedací místnosti a zavřel za sebou dveře. Jeho zástupce Finlay Armstrong stál v čele hrubě přitesaného dřevěného stolu ve své khaki uniformě. Finlay se mu zdál pod zářivkami bledý, ale to nebylo nic oproti barvě pleti Vance Clarka. Prokurátor z okresu Cascade seděl na druhém konci místnosti a vypadal, jako by byl chorý. Kárované sportovní sako měl přehozené přes opěradlo židle, kravatu povolenou, horní knoflík u košile rozepnutý. Ani se neobtěžoval vstát, jen na Callowaye nepatrně kývl.

„Mrzí mě, že jste se kvůli tomu musel vracet, náčelníku.“ Armstrong stál před dřevem obloženou zdí, kde měli vystavené fotografie místních šerifů. Callowayova visela jako poslední vpravo už třicet čtyři let. Ve svých pětašedesáti si stále zachovával širokou hruď, jakou měl muž na obrázku, ačkoli si nemohl nevšimnout, když se každé ráno díval do zrcadla, jistých změn. Na jeho ošlehané tváři, kde se kdysi rýsovaly ostré hrany a mužné rysy, se objevily měkké vrásky a také jeho vlasy časem znatelně prořídly a zešedly.

„Ušetřete mě toho, Finalyi.“ Calloway pohodil kšiltovku na stůl, vytáhl si kolečkové kancelářské křeslo a posadil se. „Řekněte mi, co máte.“

Vysoký a štíhlý pětatřicátník Armstrong sloužil pod Callowayem už déle než deset let a mohl se těšit na to, že i jeho fotografie bude jednou zdobit zasedací místnost jako poslední v řadě. „Dnes ráno volal Todd Yarrow. Šli s Billym Richmondem starou částí Cascadie na kačeny, když Hercules zachytil nějakou stopu. Yarrow říkal, že to byla pěkná fuška zavolat ho zpátky. Když se mu to podařilo, nesl pes něco v tlamě. Yarrow mu to sebral v domnění, že je to klacek, a vtom mu došlo, že drží v ruce cosi bílýho a lepkavýho. ‚To je kost,‘ povídá Billy. Moc nad tím nehloubali, mysleli si, že Hercules někde vyhrabal mrtvolu jelena. Pak ale pes zase odběhl, štěkal, vyl a dělal hroznej kravál. Chlapi vyrazili za ním a uviděli ho, jak zuřivě hrabe v zemi. Yarrow ho nemohl odvolat. Nakonec ho musel čapnout za obojek a odtáhnout. A pak to uviděl.“

„Co uviděl?“ zeptal se Calloway.

Armstrong obešel stůl a přitom si pohrával s tlačítky svého iPhonu. Calloway vytáhl z kapsy rybářské vesty brýle s bifokálními skly, bez nichž by už mouchy na vlasec nenavlékl, nasadil si je a vzal si telefon. Natáhl ruku, aby dobře zaostřil. Armstrong se mu naklonil přes rameno a prsty obraz zvětšil. „Vidíte tady ty bílé čáry, to jsou kosti. Je to noha.“

Kosti byly obalené hlínou, takže to trochu připomínalo odkrývání fosilie. Armstrong procházel řadu obrázků, jež z různých vzdáleností a úhlů zachycovaly nohu a hrob. „Řekl jsem jim, ať místo označí, pak že se sejdeme u jejich vozu. Tu kost měli v kufru Toddova džípu.“ Armstrong přejel prstem po obrazovce, až se objevil obrázek jediné kosti položené vedle kapesní svítilny. „Antropoložka ze Seattlu ji chtěla změřit. Prý to vypadá na stehenní kost.“

Calloway se podíval na druhou stranu místnosti, ale Vance Clark upřeně hleděl na desku stolu. Otázku tedy Calloway směroval k Armstrongovi. „Zavolali jste soudního lékaře?“

Armstrong si od něj vzal zpátky telefon a narovnal se. „Chtěli, abych mluvil s forenzní antropoložkou.“ Nahlédl do poznámek. „Kelly Rosová. Říkala, že už tam poslali tým, ale nedorazí dřív než zítra ráno. Tonyho jsem nechal trčet na místě a hlídat to, aby se k tomu nedostala žádná jiná zvěř. Bude ho tam muset někdo vystřídat.“

„Ona si myslí, že je to člověk?“

„Zatím to neví jistě, ale říkala, že kost má správnou délku femuru, u ženy. A vidíte to bílý, co má Yarrow na rukách?“ Armstrong znovu zkontroloval svoje zápisky. „Říkala tomu adipocire, rozložený tělesný tuk. Smrdí to jako shnilý maso. To tělo už tam nějakej čas je.“

Calloway si složil okuláry a zastrčil je zpátky do vesty. „Provedete je tam, až dorazí na místo?“

„Jistě, není problém,“ odpověděl Armstrong. „Přijdete taky, náčelníku?“

Calloway vstal. „Přijdu.“ Otevřel dveře, že si půjde pro kávu. Armstrongova další otázka ho zarazila.

„Myslíte, že by to mohla být ona, náčelníku? No přece ta holka, co se ztratila v devadesátých letech.“

Calloway se podíval Armstrongovi přes rameno do míst, kde seděl Clark. „Obávám se, že to budeme muset zjistit.“

Table of Contents

Část I

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Část II