Michael Robotham

AMNÉZIE

Originální název: Lost

Vydáno u Time Warner Books, Londýn 2005

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Michael Robotham 2005

Published by agreement with Hachette Book Group.

The moral right of the author has been asserted.

All characters and events in this publication, other than those

clearly in the public domain, are fictitious and any resemblance

to real persons, living or dead, is purely coincidental.

Translation © Alexandr neuman 2016

Foto na obálce © Ralf Geithe, Straßen bei nacht

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-6965-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Mé matce a mému otci

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych poděkoval obvyklým podezřelým Ursule Mackenziové a Marku Lucasovi za to, že mi pomohli najít srdce Amnézie. Moje vděčnost patří i mnoha dalším v Time Warner a LAW, kteří se lopotí v zákulisí, aby knihy spatřily světlo světa.

Znovu jsem zavázán Vivien, vášnivé čtenářce, přísné kritičce, ložnicové psycholožce, něžné recenzentce a matce mých dětí, která spolu se mnou žila s mými postavami a bděla v mých bezesných nocích. Minule jsem napsal, že žena menšího formátu by spala v pokoji pro hosty. Žena menšího formátu by vykázala do pokoje pro hosty mě.

Kdo přijde o majetek, přijde o něco.

Kdo přijde o čest, přijde o mnoho.

Kdo přijde o odvahu, přijde o všechno.

Německé přísloví

1

Temže, Londýn

Pamatuji si, jak mi kdysi kdosi říkal, že to, že je opravdu chladno, poznáte podle toho, když uvidíte právníka s rukama ve svých kapsách. Teď je mi ale strašná zima. Pusu vůbec necítím a pokaždé, když se nadechnu, je to, jako by se mi do plic zarylo tisíc ledových jehliček.

Nějací lidé křičí a svítí mi baterkami do očí. A já objímám tu velkou, nažluto natřenou bóji, jako by to byla Marilyn Monroe. Hodně tlustá Marilyn Monroe, po tom, co do sebe začala cpát prášky a přestala řešit, jak vypadá.

Můj nejoblíbenější Marilynin film je Někdo to rád horké s Jackem Lemmonem a Tonym Curtisem. Nevím, proč teď přemýšlím zrovna o tomhle, ale jak si někdo může splést Jacka Lemmona s ženskou, to mi prostě hlava nebere.

Nějaký chlap s opravdu mrožím knírem a dechem, co je cítit po pizze, mi funí do ucha. Má na sobě nafukovací vestu a pokouší se mi rozevřít prsty, kterými svírám bóji. Je mi příliš zima na to, abych se pohnul. Objímá mě kolem hrudníku a táhne mě vodou směrem zpátky. Další lidi, jejichž obrysy vidím v protisvětle, mě chytají za ruce a vytahují na palubu.

„Kristepane, koukněte na jeho nohu!“ říká někdo.

„Je postřelenej!“

O kom to mluví?

Lidi už zase křičí jeden přes druhého, shánějí obvaz a plasmu. Nějaký černoch se zlatou náušnicí mi do paže zapichuje injekci a přikládá mi k obličeji dýchací vak.

„Sežeňte někdo deku. Musí být v teple.“

„Puls skoro neslyšitelný – dvacet.“

„Dvacet?“

„Jo, skoro neslyšitelný – dvacet.“

„Nějaké zranění hlavy?“

„Negativní.“

Motor zařve a dáváme se do pohybu. Necítím nohy. Necítím nic – dokonce už mi ani není zima. Světla taky mizí. Vidím jenom tmu.

„Připraveni?“

„Jo.“

„Jedna, dva, tři.“

„Pozor na ty hadice od infuze. Ohlídej to.“

„Mám to.“

„Zmáčkněte párkrát ten dejchák.“

„OK.“

Ten chlapík, jehož dech je cítit po pizze, běží podél nosítek a ze všech sil mačká dýchací vak. Jeho pěst jej opakovaně tiskne přímo před mým obličejem, aby se mi do plic dostal vzduch. Znova mě zvedají a nad hlavou se mi mihnou hranatá světla. Ještě pořád vidím.

V hlavě mi kvílí siréna. Vždycky, když zpomalíme, zvuk zesílí a přiblíží se. Někdo mluví do vysílačky. „Dostal dva litry infuzní kapaliny a čtyři jednotky krve. Krvácí. Systolický tlak klesá.“

„Musíme ho zvýšit.“

„Dej mu ještě jednu dávku infuze.“

„Chytá se!“

„Chytá se. Vidíš to?“

Jeden z přístrojů začal vydávat monotónní nářek. Proč ho nevypnou?

Chlápek s dechem, co je cítit po pizze, mi trhá košili a přikládá mi na hruď dva polštářky.

„USTUPTE!“ řve.

Bolest mi málem odstřeluje vršek hlavy.

Jestli to udělá ještě jednou, tak mu zlomím ruce.

„USTUPTE!“

Přísahám při pánubohu, že si tě zapamatuju, tebe i s tím tvým dechem po pizze. Zapamatuju si úplně přesně, kdo jseš. A až se odsud dostanu, tak si tě najdu. V tý řece mi bylo líp. Zavezte mě zpátky k Marilyn Monroe.

Jsem vzhůru. Má víčka se chvějí, jako by zápasila s gravitací. Pevně je zavírám, zkouším je znova otevřít a mrkám do tmy. Když otočím hlavu na stranu, vidím oranžové číslice na přístroji vedle postele a zelené blikající světélko, klouzající po povrchu displeje. Připomíná to barevné hrátky grafického ekvalizéru u hudební věže.

Kde to jsem?

Nad hlavou mi ční chromový stojan, který na svých plochách zachytává světlo hvězd. Z háku na jeho vrcholu visí umělohmotný sáček vypouklý průzračným roztokem. Tekutina stéká dolů ohebnou umělohmotnou trubičkou a mizí pod širokým pruhem chirurgické pásky omotané kolem mé ruky.

Jsem v nemocničním pokoji. Na stolku vedle postele leží notes. Natahuji se po něm a najednou si všímám své levé ruky – tedy ne ani tak ruky jako prstu. Žádný tam není. Místo prsteníčku a snubního prstenu jen žmolek obvazu. Tupě na něj zírám, jako kdyby to byl nějaký iluzionistický trik.

Když byla dvojčata ještě malá, hráli jsme takovou hru, kdy jsem si jako utrhl palec, a jakmile děti kýchly, najednou se zase objevil. Michael se tenkrát vždycky smál tak, že se málem počural.

Chvíli zápasím s notesem a nahoře na papíru čtu záhlaví: „Nemocnice svaté Marie, Paddington, Londýn“. V šuplíku není nic než bible a korán.

Studuji psací podložku s klipem v nohách postele. Natahuji se po ní, ale v tu chvíli mnou projede náhlý výstřel bolesti z pravé nohy až do temene hlavy. Kristepane! Tak tohle už za žádných okolností nesmím udělat.

Schoulený do klubíčka čekám, až bolest přejde. Zavírám oči, zhluboka se nadechuji. Když se opravdu silně soustředím na jedno místo pod mou čelistí, cítím, jak tam krev pod kůží klouže sem a tam, cpe se do tenčích a tenčích žilek, nese kyslík krevním oběhem.

Moje odloučeně žijící manželka Miranda mívala tak lehký spánek, že ji údajně budil i tlukot mého srdce, protože byl moc hlasitý. Nechrápal jsem, ani mě nebudily noční běsy, ale mé srdce tlouklo jako o závod. Nakonec se to ocitlo na seznamu důvodů k rozvodu. Samozřejmě přeháním. Žádné zvláštní důvody nepotřebovala.

Znovu otevírám oči. Svět tam pořád je.

Zhluboka se nadechuji a povytahuji peřinu o pár centimetrů nahoru. Pořád mám dvě nohy. Počítám je. Jedna. Dvě. Pravá noha je obalená vrstvou obvazů, ukončenou dole leukoplastí. Dole ze strany stehna mám nějaký nápis tenkým fixem, ale nedokážu ho přečíst.

Dole u kraje postele vidím prsty od svých nohou. Mávají na mě. „Ahoj, prsty,“ šeptám.

Váhavě sahám dolů, beru do ruky pohlaví a prsty si pohrávám s varlaty.

Závěsem dovnitř tiše vklouzne sestra. Její hlas mě vyleká. „Ruším snad při něčem hodně důvěrném?“

„Já… jen jsem to… kontroloval.“

„No, myslím, že byste tu věc měl napřed vzít někam na večeři.“

Má irský přízvuk a oči zelené jako čerstvě posekaná tráva. Mačká tlačítko nouzového volání, které mám nad hlavou. „Díkybohu, že jste konečně vzhůru. Už jsme se o vás báli.“ Poklepe na pytlík s infuzí a zkontroluje, jestli roztok kape předepsanou rychlostí. Potom mi urovná polštáře.

„Co se stalo? Jak jsem se sem dostal?“

„Byl jste postřelen.“

„Kdo na mě střílel?“

Směje se. „No, mě se neptejte. Mně tady nikdo nic neřekne.“

„Ale já si nic nepamatuju. Moje noha… a prst…“

„Doktor tady bude za chvíli.“

Zdá se, že mě neposlouchá. Natahuji ruku a chytám ji za paži. Snaží se mi vytrhnout. Polekal jsem ji.

„Vy to nechápete – nemůžu si na nic vzpomenout! Nevím, jak jsem se sem dostal.“

Hledí na tlačítko nouzového volání. „Našli vás, jak plavete v řece. Slyšela jsem je, jak se o tom baví. Policie čeká celou tu dobu, kdy se probudíte.“

„Jak jsem tu dlouho?“

„Osm dní… byl jste v kómatu. Čekala jsem, že se probudíte už včera. Mluvil jste ze spánku.“

„Co jsem říkal?“

„Pořád jste se ptal na nějakou holku – říkal jste, že ji musíte najít.“

„Koho?“

„To jste neřekl. Pusťte mě, prosím. To bolí.“

Mé prsty se otevírají, sestra odstupuje do bezpečné vzdálenosti a tře si předloktí. Už se ke mně nepřiblíží.

Mé srdce nezpomaluje. Tluče jako blázen, rychleji a rychleji, jako čínské bubny. Opravdu jsem tady byl celých osm dní?

„Kolikátýho je?“

„Třetího října.“

„Dali jste mi nějaký drogy? Co jste se mnou dělali?“

Až se zakoktá: „Dostáváte morfium kvůli bolesti.“

„A dál? Co jste mi ještě dali?“

„Nic.“ Znovu se podívá na nouzové tlačítko. „Pan doktor už jde. Zkuste se trochu uklidnit, nebo vám bude muset dát nějaká sedativa.“

Vychází dveřmi a už se nevrací. Než se dveře zavřou, zahlédnu na chodbě uniformovaného policistu na židli, s nataženýma nohama, svědčícíma o tom, že už tam nějakou dobu sedí.

Hroutím se zpátky na postel, vnímám pach obvazů a zaschlé krve. Zvedám zraněnou ruku a prohlížím si ovázaný hrbolek. Pokouším se chybějícím prstem zavrtět. Jak to, že si nedokážu na nic vzpomenout?

S něčím takovým jsem nikdy neměl problémy. Nezapomínám. Mé vzpomínky nejsou mlhavé, ani otřepané na okrajích. Procházím svými vzpomínkami, jako když lakomec přepočítává své zlato. Každý útržek okamžiku uchovávám do té doby, než ztratí význam a hodnotu.

Nepamatuji si věci fotograficky. Vytvářím mezi nimi spojení, spřádám je dohromady jako pavouk soukající síť, vplétám jedno vlákno do druhého. Proto jsem schopen podívat se zpátky a vyhledat detaily o kriminálních případech starých pět, deset, patnáct let a pamatovat si je, jako by se staly teprve včera. Jména, data, místa, svědci, pachatelé, oběti – umím si je vybavit a kráčet stejnými ulicemi, vést stejné rozhovory, slyšet stejné lži.

Teď se mi poprvé stalo, že jsem zapomněl něco opravdu důležitého. Nevzpomínám si, co se stalo a jak jsem se dostal sem. V paměti mám díru černou jako temný stín na rentgenu hrudníku. Už jsem takový stín viděl. První manželku mi vzala rakovina. Černé díry do sebe vcucnou všechno. Dokonce ani světlo neunikne.

Uplyne dvacet minut a závěsy prochází doktor Bennett. Má na sobě džíny, bílý plášť a u krku motýlka.

„Detektive inspektore Ruizi, vítejte zpátky do země živých a vysokého daňového zatížení.“ Veřejné školství z něj táhne na sto honů a má takovou tu šviháckou ofinu jako Hugh Grant, která mu padá do čela stejně často jako vám v restauraci ubrousek z klína.

Svítí mi do očí tužkovou svítilnou a ptá se: „Můžete zahýbat prsty u nohou?“

„Ano.“

„Cítíte nějaké mravenčení?“

„Ne.“

Odhrnuje přikrývku a přejíždí mi klíčem po chodidle pravé nohy. „Cítíte to?“

„Ano.“

„Výborně.“

Bere do ruky podložku s klipem, která normálně visí na pelesti mé postele, a rychle na ni škrábe své iniciály.

„Nic si nepamatuju.“

„Z té nehody?“

„Byla to nehoda?“

„Nemám tušení. Postřelili vás.“

„Kdo mě postřelil?“

„Vy si to nepamatujete?“

„Ne.“

Tenhle rozhovor se točí pořád dokola.

Doktor Bennett si ťuká perem o zuby a přemýšlí o tom, co má říct. Pak si přitahuje židli k posteli, sedá si na ni obráceně a ruce skládá na opěradlo.

„Postřelili vás. Jedna kulka vstoupila do stehna z vnitřní strany hned nad štíhlým svalem a nechala po sobě otvor o velikosti osmnácti milimetrů. Prošla kůží, pak tukem, hřebenovým svalem, těsně minula stehenní cévy a nerv, perforovala čtyřhranný stehenní sval, hlavu dvojhlavého svalu stehenního a velký sval hýžďový, než vyšla ven skrze kůži na druhé straně. Otvor, kterým projektil vyšel ven z těla, byl mnohem působivější. Byla tam díra o průměru šest centimetrů. Čistý otvor, žádné roztřepení tkáně okolo. Vaše kůže se prostě vypařila.“

Působivě hvízdne mezi zuby.

„Když vás našli, měl jste puls, ale skoro jste vykrvácel. Pak jste přestal dýchat. Byl jste mrtvý, ale my jsme vás přivedli zpátky.“

Zvedá palec a ukazováček. „Kulka minula vaši stehenní tepnu o takovýhle kousíček.“ Skoro tu vzdálenost mezi nimi nevidím. „Jinak byste vykrvácel během tří minut. Kromě průstřelu jsme museli řešit také infekci. Měl jste znečištěné šaty. Kdoví co v té vodě bylo. Napumpovali jsme vás antibiotiky. Podtrženo a sečteno, inspektore, jste dítě štěstěny.“

Dělá si srandu? Kolik štěstí člověk potřebuje mít, aby ho postřelili?

Zvedám ruku. „Co můj prst?“

„Ten, obávám se, zmizel. Těsně nad prvním kloubem.“

Závěsem prostrkává hlavu hubený stážista s vyholenou hlavou. Doktor Bennet vydává hluboké zaúpění, určené výhradně podřízeným. Zvedá se ze židle, ruce vráží do kapes svého bílého pláště.

„Bude to všechno?“

„Proč si nic nepamatuju?“

„To nevím. Obávám se, že to je zcela mimo můj obor. Můžeme zkusit nějaké testy. Musíme udělat počítačovou tomografii nebo magnetickou rezonanci, abychom vyloučili frakturu lebky nebo krevní sraženinu. Zavolám na neurologii.“

„Bolí mě ta noha.“

„To je dobře. Léčí se to. Budete potřebovat chodítko nebo berle. Přijde někdo z fyzioterapeutů a promluví s vámi o postupu, jak vaši nohu zase posílit.“ Odhazuje ofinu z čela a otáčí se k odchodu. „To s tou pamětí je mi líto, inspektore. Ale buďte rád, že žijete.“

A je pryč. Zůstává tu po něm jen vůně vody po holení a nadřazenost. Proč chirurgové vždycky působí, jako že jim patří svět? Vím, že bych měl být vděčný. Možná že kdybych věděl, co se stalo, mohl bych mu víc věřit.

Takže už jsem mohl být mrtvý. Vždycky jsem si myslel, že umřu náhlou smrtí. Ne že bych byl zrovna nějaký ztřeštěnec, ale zkratky, to je moje. Většina lidí umře jen jednou. Teď mám dva životy. Přidejte k tomu tři manželky a je jasné, že jsem si užil víc než dost. (Těch manželek bych se klidně vzdal, kdyby je někdo chtěl.)

Moje irská sestra je zpátky. Jmenuje se Maggie a na tváři má jeden z těch konejšivých úsměvů, které je učí ve škole pro zdravotní personál. Nese lavor s teplou vodou a houbu.

„Už se cítíte líp?“

„Omlouvám se, že jsem vás vystrašil.“

„V pohodě. Je čas na koupel.“

Roztahuje závěsy a já je zas zatahuji.

„Nemáte tam nic, co bych ještě neviděla,“ říká.

„Dovolte mi nesouhlasit. Mám přesný přehled o tom, kolik žen si zatančilo tady s Jednookým Johnniem, a pokud nejste ta dívka ze zadní řady v Shepherd’s Bush Empire během koncertu v roce 1963, myslím si, že mezi ně nepatříte.“

„Jednookej Johnnie?“

„Můj nejstarší přítel.“

Vrtí hlavou a zdá se, že je jí mě líto.

Za ní se objevuje povědomá postava – malý, hranatý muž, bez krku a se strništěm na bradě. Campbell Smith je policejní šéfsuperintendant s drtivým stiskem ruky a neosobním úsměvem. Má na sobě uniformu s naleštěnými stříbrnými knoflíky a límec od košile má naškrobený tak, až hrozí, že mu uřízne hlavu.

Všichni tvrdí, že mají Campbella rádi – dokonce i jeho nepřátelé –, ale jen málo lidí je rádo, když ho vidí osobně. Rozhodně ne já. Ne dnes. Pamatuji si ho! To je dobré znamení.

„Panebože, Vincente, tys nás vystrašil!“ huláká. „Nějakou dobu to vypadalo, že to nedáš. Všichni jsme se za tebe modlili – celá stanice. Vidíš všechny ty přání a kytky?“

Otáčím hlavou a vidím stůl zavalený květinami a miskami s ovocem.

„Někdo mě postřelil,“ říkám nevěřícně.

„Jo,“ odpovídá a přitahuje si židli. „Potřebujeme vědět, co se stalo.“

„Nevzpomínám si.“

„Neviděl jsi je?“

„Koho?“

„Ty lidi na tý lodi.“

„Na jaký lodi?“

Začíná skoro křičet. „Našli tě, jak plaveš v Temži rozstřílenej na sračky a asi kilometr od tebe byla loď, která vypadala jako plovoucí jatka. Co se stalo?“

„Nemůžu si na nic vzpomenout.“

„Ty si na ten masakr nevzpomínáš?“

„Nepamatuju si ani tu podělanou loď.“

Campbell odhazuje i to poslední zdání přátelskosti. Pochoduje po místnosti sem a tam, svírá pěsti a snaží se ovládnout.

„Tohle není dobrý, Vincente. Vůbec to není dobrý. Zabils někoho?“

„Dnes?“

„Nežertuj se mnou. Vystřelil jsi z pistole? Tvoje služební zbraň byla vyzvednuta ze zbrojnice na stanici. Najdeme nějaký těla?“

Těla? Takže to se stalo?

Campbell si frustrovaně prohrabuje vlasy rukama.

„Už teď je to průser jako mraky. Bude kompletní vyšetřování. Komisař požaduje odpovědi. Tisk z toho bude mít druhý Vánoce. Na lodi našli krev tří lidí, včetně tvojí. Forenzní říká, že aspoň jeden z nich je mrtvej. Našli mozkovou tkáň a střepy z lebky.“

Připadá mi, jako by se zdi začaly přibližovat a vlnit. Možná je to tím morfiem nebo nedostatkem vzduchu. Jak jsem mohl něco takového zapomenout?

„Co jsem na tý lodi dělal? Musela to být nějaká policejní akce.“

„Ne,“ odsekává naštvaně, „nedělals na žádným případu. Nebyla to policejní akce. Byls tam na svý triko.“

Starý dobrý souboj pohledů. Tenhle vyhrávám. Možná už nikdy nemrknu. To dělá to morfium. Páni, to je skvělý.

Nakonec se Campbell hroutí do židle a bere si plnou hrst hroznů z pytlíku vedle postele.

„Co je poslední věc, kterou si pamatuješ?“

Sedíme beze slov a já se snažím poskládat dohromady střípky snu. Obrazy mi procházejí hlavou, matné a pak najednou ostré: žlutá záchranná bóje, Marilyn Monroe…

„Vzpomínám si, že jsem objednával pizzu.“

„To je všechno?“

„Sorry.“

„Musíš si odpočinout.“

Lže mi. Někdy mám pocit, že zapomíná, jak dlouho už se známe. Prodělali jsme spolu výcvik na policejní akademii v Bramshillu. Já jsem ho představil jeho ženě Maureen na rožnění před pětatřiceti lety. Nikdy mi to úplně neodpustila. Ani nevím, co ji štve víc – jestli moje tři manželství, nebo fakt, že jsem ji přehrál někomu jinému.

Už je to dlouho, co mi Campbell říkal kámo, a na pivu jsme nebyli od doby, co se stal šéfsuperintendantem. Dnes už je to jiný člověk. Ani lepší, ani horší, jiný.

Plivá pecičky z vína do dlaně. „Ty sis, Vincente, vždycky myslel, že jsi lepší než já, ale povýšili mě.“

Protože jsi jim lezl do zadku.

„Vím, že si myslíš, že jsem jim lezl do zadku. (Čte mi myšlenky.) Ale byl jsem jenom chytřejší. Měl jsem ty správný kontakty a nechal jsem systém, aby pracoval za mě, místo abych s ním bojoval. Měl jsi jít do důchodu před třema rokama, když jsi měl šanci. Nikdo by ti to nezazlíval. Dali bychom ti slušnej balík na odchodnou. Usadil by ses, chodil bys třeba trochu na golf, možná bys ještě dal dohromady svý manželství.“

Čekám, že ještě něco dodá, ale jen tak na mě zírá s hlavou nakloněnou na stranu.

„Vincente, dovolíš mi malý postřeh?“ Ani nečeká na odpověď. „Musím uznat, že na to, co všechno se stalo, vypadáš docela v pohodě, ale cítím z tebe… no… jseš prostě smutnej chlap. Ale je tu ještě něco… jseš naštvanej.“

Pocit trapnosti mě začal pod nemocniční košilí svrbět jako potničky. Ale Campbell mluví dál.

„Někteří lidé najdou útěchu v náboženství, Vincente, jiní mají někoho, s kým si můžou promluvit. Vím, že tohle není tvůj styl. Podívej se na sebe! Skoro se nevídáš s vlastníma dětma! Žiješ sám… A teď spadla klec a máš po kariéře. Už ti nemůžu nijak pomoct. Řekl jsem ti, abys to nechal být.“

„A co jsem měl nechat být?“

Neodpovídá. Místo toho bere klobouk a leští krempu rukávem. Každou chvíli se ke mně otočí a řekne mi, co má na srdci. Ale nakonec to neudělá, kráčí dál ven dveřmi a po chodbě pryč.

Moje hrozny jsou taky pryč. Stonky vypadají na zmačkaném hnědém pytlíku jako mrtvé stromy. Za nimi je košík s květinami, které začínají vadnout. Begónie a tulipány odhazují své okvětní lístky jako tlustí tancující sportovní fanoušci své svršky a pokrývají stolek pylem. Mezi stonky je zasunutá malá bílá vizitka s vytištěným stříbrným lemováním. Nepřečtu, co na ní stojí.

Nějakej hajzl mě postřelil! Mělo se mi to vrýt do paměti. Měl bych být schopen to prožívat znovu a znovu jako ty kňourající oběti v odpoledních televizních talk show, které přitom mají na rychlé předvolbě v telefonu právníky specializující se na nemajetkovou újmu. Ale já si nepamatuji nic. A bez ohledu na to, kolikrát pevně zavřu oči a pěstí si budu tlouct do čela, se na tom nic nezmění.

Opravdu zvláštní je, co si představuji, že si vlastně pamatuji. Například si vybavuji siluety proti prudkému světlu, maskované muže v netkaných koupacích čepicích a jednorázových papírových pantoflích, kteří se baví o autech, plánech do důchodu a fotbalových výsledcích. Samozřejmě. Mohl to být zážitek blízké smrti. Nahlédl jsem do pekla a bylo plné chirurgů.

Možná že kdybych začal s jednoduchými věcmi, mohl bych se dostat do bodu, kdy se rozpomenu, co se mi stalo. Civím do stropu a tiše hláskuji své jméno: Vincent Yanko Ruiz, narozen 11. prosince 1945. Jsem detektiv inspektor Londýnské metropolitní policie a šéf Útvaru pro vyšetřování závažné trestné činnosti (Západní divize). Bydlím na Rainville Road ve Fulhamu…

Říkával jsem, že bych dal slušnou sumičku peněz za to, kdybych mohl zapomenout většinu svého života. Ale teď chci ty vzpomínky zpátky.

2

Znám jen dva lidi zasažené střelnou zbraní. První z nich byl chlápek, se kterým jsem byl na policejní akademii. Jmenoval se Angus Lehmann a chtěl být ve všem první – první při zkouškách, první v hospodě, první mezi povýšenými…

Před pár lety vedl zásah proti výrobně drog v Brixtonu a první vletěl dveřmi dovnitř. Kulky z poloautomatické pistole mu doslova urvaly hlavu. V tom příběhu se skrývá ponaučení.

Tím druhým je farmář z našeho údolí jménem Bruce Curley. Střelil se do nohy, když se snažil vyhnat milence své ženy ven oknem z ložnice. Bruce byl tlustý muž s šedivými chlupy trčícími z uší a paní Curleyová se přihrbila jako pes pokaždé, když zvedl ruku. Škoda že se nestřelil mezi oči. Na akademii jsme měli výcvik se střelnými zbraněmi. Instruktor se jmenoval Geordie. Hlavu měl jako kulečníkovou kouli a od samého začátku si na mě zasedl, protože jsem prohlásil, že nejlepší způsob, jak udržovat hlaveň pistole čistou, je navléct na ni kondom.

Stáli jsme na palebné čáře a mrzli jsme jako drozdi. Geordie ukázal na kus kartonu na konci střelnice. Byla to obstřižená silueta přikrčeného střelce s bílým kroužkem namalovaným na místě srdce a na čele.

Geordie vzal služební pistoli, přikrčil se s nohama od sebe a vypálil šest ran – byla mezi nimi pauza tak na jeden úder srdce – a všechny skončily v horním kroužku.

Vysunul kouřící zásobník do své dlaně a řekl: „Nečekám od nikoho z vás tohle, ale mohli byste se pokusit alespoň trefit do terče. Kdo jde první?“

Žádní dobrovolníci.

„A co ty – ty s tím kondomem?“

Třída se zasmála.

Vystoupil jsem a zvedl revolver. Nenáviděl jsem ten úžasný pocit držet tu věc v ruce.

Instruktor řekl: „Ne, takhle ne, měj obě oči otevřené. Přikrč se. V duchu počítej a zmáčkni to.“

Ještě nedomluvil a pistole poskočila v mé dlani, roztřásla vzduch a taky něco hluboko ve mně.

Silueta z kartonu se houpala sem a tam, když se na kladce přibližovala směrem k nám. Šest ran, všechny tak těsně u sebe, že vytvořily jeden otrhaný otvor skrz karton.

„Vystřílel mu díru do zadku,“ konstatoval někdo užasle.

„Udělal mu z něj průchoďák.“

Na instruktora jsem se ani nepodíval. Otočil jsem se stranou, zkontroloval zbraň, zajistil ji a sundal si sluchátka z uší.

„Netrefils,“ řekl vítězoslavně.

„Když to říkáte, pane.“

Budím se náhlým trhnutím a chvíli to trvá, než se mé srdce zklidní. Dívám se na hodinky – ani ne tak na čas, jako na datum. Chci se ujistit, že už dál nebudu spát víc, než je třeba, a nebudu ztrácet další čas.

Od chvíle, kdy jsem nabyl vědomí, uběhly dva dny. U mé postele sedí nějaký muž.

„Jmenuji se Wickham,“ prohlašuje s úsměvem. „Jsem neurolog.“

Vypadá jako jeden z těch doktorů, co člověk vídá v odpoledních talk show.

„Kdysi jsem vás viděl hrát ragby za Harlekýny proti Londýnským Skotům,“ říká. „Kdybyste se v tom roce nezranil, dostal byste se do nároďáku. Taky jsem trochu hrál ragby. Ale vždycky jen za béčko…“

„Fakt? A co jste hrál?“

„Pravou tříčtvrtku.“

To jsem si tak říkal – pravděpodobně se dotknul míče dvakrát za zápas a dodnes mluví o tom, jak mohl skórovat.

„Mám tady výsledky z testu magnetické rezonance,“ říká a otevírá desky. „Není tady jakákoli známka fraktury lebky, aneurysmatu nebo krvácení.“ Dívá se do svých poznámek. „Rád bych vám udělal pár neurologických testů, abychom zjistili, co jste zapomněl. Musel byste mi odpovědět na pár otázek o tom střílení.“

„Nevzpomínám si na to.“

„Ano, ale byl bych rád, kdybyste na ně stejně odpověděl – i kdybyste měl hádat. Říká se tomu test vynucené volby. Nutí vás zvolit nějakou odpověď.“

Myslím, že tomu rozumím, ale nechápu, jaký by to mělo mít smysl.

„Kolik lidí bylo na té lodi?“

„Nepamatuji se.“

Wickham to nevzdává: „Musíte něco zvolit.“

„Čtyři.“

„Byl úplněk?“

„Ano.“

„Jmenovala se ta loď Charmaine?“

„Ne.“

„Kolik měla motorů?“

„Jeden.“

„Byla kradená?“

„Ano.“

„Motor běžel?“

„Ne.“

„Byli jste na kotvě, nebo vás unášel proud?“

„Unášel nás proud.“

„Měl jste u sebe zbraň?“

„Ano.“

„Vystřelil jste z ní?“

„Ne.“

To je absurdní! K čemu to všechno je? Ty odpovědi se prostě snažím uhádnout.

V tom mi to dochází. Myslí si, že tu amnézii finguji. Tenhle test nemá zjistit, kolik si toho pamatuji – zkoušejí přijít na to, jestli ty symptomy jen nepředstírám. Chtějí mě přimět, abych odpovědi hádal, aby mohli přijít na to, na kolik z těch odpovědí odpovím správně. Jestliže mám opravdu amnézii a odpovědi čistě odhaduji, měla by být správně tak polovina odpovědí. Cokoli významně nad nebo pod padesát procent by znamenalo, že se snažím výsledky „ovlivnit“ záměrným odpovídáním dobře nebo špatně.

Například šance, že někdo se ztrátou paměti odpoví správně jen deset otázek z padesáti, je menší než pět procent. Vím toho o statistice dost, abych viděl, o co jim jde.

Wickham si dělá poznámky. Bezpochyby studuje, jak odpovídám – hledá vzorce, které by naznačovaly, že se jedná o něco jiného než nahodilost.

Zastavuji ho: „Kdo psal ty otázky?“

„To nevím.“

„Tak to uhádněte.“

Mrká na mě.

„Ale no tak, doktore, pravda, nebo lež? Můžete hádat. Je tohle test, abyste zjistili, jestli tu ztrátu paměti nepředstírám?“

„Nevím, o čem to mluvíte,“ koktá.

„Když můžu uhádnout odpověď já, dokážete to taky. Kdo vás navedl – vnitřní záležitosti, nebo Campbell Smith?“

Vstává, desky s klipem si strká do podpaží a otáčí se ke dveřím. Kéž bych ho tak potkal na ragbyovém hřišti. Nacpal bych mu hlavu do louže s bahnem.

Sundávám nohy z postele. Jednou z nich se dotýkám podlahy. Linoleum je chladné a trochu lepí. Když prostrkávám ruce plastovými uzavřenými opěrkami francouzských holí, lapám po dechu bolestí.

Měl bych používat chodicí rám na kolečkách, ale na to jsem moc ješitný. Nebudu se tady posouvat v chromované kleci jako nějaký senilní dědek ve frontě na poště. Dívám se do skříně, jestli jsou tam mé šaty. Prázdná.

Vím, že to zní paranoidně, ale určitě mi neříkají všechno. Někdo musí vědět, jak jsem se v té řece octnul. Někdo musel slyšet výstřely nebo něco zahlédnout. Proč nenašli žádná těla?

Když dorazím do půlky chodby, vidím Campbella, jak něco řeší s Wickhamem. Jsou tam s nimi další dva detektivové. Jednoho z nich poznávám: je to John Keebal. Pracoval jsem s ním, dokud nenastoupil k Antikorupční skupině Metropolitní policie, jinak známé jako Jednotka duchů.

Keebal patří k policistům, kteří všem gayům říkají „kuřbuřti“ a všem Asiatům „rákosníci“. Je hlučný, bigotní a totálně posedlý svou prací. Když se na Temži potopil parník Marchioness, stihnul do oběda zaklepat u třinácti dveří, aby rodičům oznámil, že se jejich dítě utopilo. Věděl přesně, co má říct a kdy má přestat mluvit. Takový chlap nemůže být úplně špatný.

„Kam si myslíš, že jdeš?“ ptá se Campbell.

„Myslel jsem si, že se jen trochu nadýchám čerstvého vzduchu.“

Keebal do toho vstoupí: „Jo, taky mi přijde, že tu něco smrdí.“

Procházím kolem nich a mířím k výtahu.

„Nemůžete jen tak odejít,“ říká Wickham. „Musíme vám pravidelně měnit obvazy. A potřebujete prášky proti bolesti.“

„Nacpěte mi kapsy a budu si je brát sám.“

Campbell mě chytá za paži. „Nedělej ze sebe pitomce.“

Uvědomuji si, že se třesu.

„Našli jste někoho? Nějaká těla?“

„Ne.“

„Hele, já to nefilmuju. Fakt si na nic nevzpomínám.“

„Já vím.“

Odvádí mě stranou od ostatních. „Ale víš, jak to chodí. Oddělení pro vnitřní záležitosti to musí vyšetřit.“

„Co tu dělá Keebal?“

„Chce s tebou mluvit.“

„Potřebuju právníka?“

Campbell se směje, ale nepřijde mi to nijak zvlášť přesvědčivé. Ještě než stihnu zvážit, jak na tom vlastně jsem, mě Keebal odvádí chodbou do nemocniční čekárny – je to tmavá místnost bez oken, s tmavě oranžovými pohovkami a plakáty s obrázky zdravých lidí. Keebal si rozepíná sako a sedá si. Čeká, až se spustím k němu pomocí svých berlí.

„Slyšel jsem, žes skoro potkal toho chlápka s kosou.“

„Nabídl mi pokoj s vyhlídkou.“

„A tys odmítl?“

„Cestování není moje silná stránka.“

Dalších deset minut si povídáme o společných známých a starých časech, kdy jsme spolu pracovali v západním Londýně. Ptá se na mou matku a já mu říkám, že je v domově důchodců.

„Některý tyhle zařízení bejvaj pěkně drahý.“

„Jo.“

„Kde teď bydlíš?“

„Zrovna tady.“

Přinášejí nám kávu a Keebal pořád mluví. Seznamuje mě se svými názory na bezprecedentní množství střelných zbraní mezi lidmi, nahodilé projevy násilí a nesmyslné zločiny. Policisté jsou snadným terčem a zároveň obětními beránky. Vím, o co se pokouší. Chce si získat mu důvěru pomocí keců o tom, že chlapi, co jsou na té správné straně, mají držet pospolu.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1

2