Keď človek stvoril SVET

Johan Norberg

Nadácia F. A. Hayeka

Bratislava

JOHAN NORBERG

KEĎ ČLOVEK STVORIL SVET

©Autor a Timbro förlag 2006

Ilustrácia na obale: Leonardo da Vinci: Vitruviánsky muž.

Symbol rovnováhy medzi človekom, prírodou a technológiou.

Preklad: Tomáš Beňo

Odborná korektúra: Tomáš Nejedlý, Richard Ďurana

ISBN 978-80-969833-4-6

EAN 9788096923346

Vydala: Nadácia F. A. Hayeka Bratislava

www.hayek.sk

Obsah

PREDSLOV ix

SIEDMY DEŇ 1

OD ČOHO SME UTIEKLI 6

STARÉ ZLÉ ČASY 15

ŽIŤ AKO KRÁĽ? NIE, ĎAKUJEM! 22

REVOLÚCIA 30

OČARUJÚCI SVET 49

NIEKTO PREDSA MUSÍ BYŤ PORAZENÝ, ČI NIE? 67

1. ČASŤ: ROZVOJOVÉ KRAJINY 68

2. ČASŤ: ŽIVOTNÉ PROSTREDIE 103

EŠTE JEDNA TAKÁ PREHRA A VÍŤAZSTVO JE NAŠE 129

KDE UROBILI NEANDERTÁLCI CHYBU 150

EXISTUJE IBA JEDNA HORŠIA VEC AKO BYŤ VYKORISŤOVANÝ – NEBYŤ VYKORISŤOVANÝ 159

ZÍSKAJÚ NAŠE PRACOVNÉ MIESTA HORDY ČÍŇANOV? 172

ALEBO TO BUDÚ INDOVIA? 184

KREATÍVNA DEŠTRUKCIA JE AJ DEŠTRUKTÍVNA 195

ČO TEDA UROBÍME? 208

TVORCOVIA 225

NA OBRANU KORPORÁCIE 244

REVOLÚCIA RUTINOU 261

PREČO BY SME MALI ZARÁBAŤ

NA POTREBÁCH INÝCH ĽUDÍ 272

KONTROLA ALEBO KONKURENCIA 296

KONTROLÓRI 309

PREROZDEĽOVAČI 320

OPATRNÍ 329

SKLAMANÍ 343

SPOLOČENSKY ZODPOVEDNÍ 360

STROJ PROFESORA BALTAZÁRA 382

SPOTREBITEĽSKÝ MANIFEST 391

PRO LOGO 411

NESTAČÍ LEN ZVYŠOVAŤ OBJEM REKLAMY 419

HĽADANIE ŠŤASTIA 428

KDE CHCETE BYŤ O STO ROKOV? 449

POĎAKOVANIE 464

BIBLIOGRAFIA 466

VYSVETLIVKY K POZNÁMKAM POD ČIAROU 466

Pre Sofiu

Stopu po tom prirodzenom pokroku spoločnosti nájdete v dejinách na každom kroku. Takmer v každej kapitole histórie ľudstva vidíme, ako pracovitosť jednotlivcov – vzdorujúca vojnám, daniam, hladu, požiarom, zlomyseľným prohibíciám a ešte zlomyseľnejšiemu protekcionizmu – vytvára hodnoty rýchlejšie, ako ich vlády dokážu premrhať, a znovu buduje všetko, čo dokázali votrelci zničiť. Vidíme, ako sa bohatstvo národov rozrastá a všetky odvetvia života sa aj napriek ohromnej korupcii a najvýstrednejšej márnotratnosti vladárov čoraz viac približujú k dokonalosti.

Lord Macaulay, 1830

Predslov |

PREDSLOV

Pred dvesto rokmi sa začalo dobrodružstvo – revolúcia vo všetkom, čo sa predtým považovalo za dané, a všetkých okolností, ktoré dovtedy predurčovali osud ľudstva. Bola to revolúcia bez kvapky krvi, oveľa úspešnejšia, než o akej by mohli snívať aj tí najväčší optimisti. Zaznamenala úspech aj napriek tomu, že jej odporcovia proti nej bojovali, pokúšali sa ju spomaliť a z času na čas potlačiť. Bez tejto revolúcie by som asi nebol nažive, aby som mohol písať túto knihu. A vy, ak by ste predsa len mali túto knihu v rukách, zrejme by ste si ju nevedeli prečítať.

Táto kniha je o tejto revolúcii, o tom, čo umožnila a čo ju ohrozuje.

V roku 2001 som napísal knihu s názvom Globalizácia. Obával som sa nástupu hnutia kritického voči globalizmu a chcel som vysvetliť, prečo by jeho navádzanie na obmedzenie obchodu, zahraničných investícií a mobility kapitálu podkopalo vyhliadky rozvojových krajín na vymanenie sa z chudoby a útlaku. Argumentoval som, že chudobní ľudia vo svete nepotrebujú menej, ale naopak viac voľného obchodu a kapitalizmu.

Najsilnejším dôkazom o reálnosti globalizmu, ktorý som obhajoval, bol pre mňa osobne fakt, že tieto argumenty a teórie považovali za relevantné ďaleko za hranicami Švédska. Kritici prezentovali túto knihu ako odpoveď na bibliu antiglobalizmu s názvom Bez loga (No logo) autorky Naomi Kleinovej. Pozvánky na prednášky mi prichádzali prakticky z celého sveta, získal som ocenenia v Nemecku a v USA a moju knihu postupne preložili vo viacerých krajinách. V čase písania tejto knihy bola Globalizácia publikovaná vo viac ako 20 jazykoch, vrátane ukrajinčiny, čínštiny a jazyka urdu (používaného v Pakistane a Indii). Žiadosti na ďalšie preklady ešte stále prichádzajú.

Odvtedy sa debata pohla správnym smerom. Povedomie o užitočnosti voľného obchodu vzrástlo a dnes už mnohí chápu, že spoločná európska poľnohospodárska politika znamená nielen obrovskú stratu peňazí, ale súčasne bráni rozvojovým krajinám vo vývoji. Najväčšiu kampaň proti poľnohospodárskemu protekcionizmu EÚ vedie britská charitatívna organizácia Oxfam a britský antikapitalista George Monbiot verejne odvolal svoj protekcionistický postoj. Zakladajúci manifest francúzskeho antikapitalistického hnutia Attac, ktorý požadoval viac protekcionizmu EÚ voči chudobným krajinám sveta, stiahli z internetovej stránky hnutia.1

1 Monbiot 2003b. Tým nechcem povedať, že som dosiahol to, aby prehodnotili svoj názor (Oxfam to dokonca kategoricky poprel, Maiello 2003). Len poukazujem na to, že liberálne myšlienky mali všeobecný vplyv.

Súčasne vo mne rástli aj pochybnosti. Stačí to? Nádeje na liberálne reformy jedna po druhej zhasínali a vyjednávania o voľnom obchode uviazli na mŕtvom bode. Po nejakom čase som si začal všímať, že ľudia súhlasia s mnohými mojimi závermi, keď si vypočujú argumenty a vidia konkrétne údaje, ale bez toho, aby hlboko v srdci zmenili názor. Zastali na polceste. Práve skupiny, ktoré by mohli zájsť ďalej v akceptovaní voľného obchodu, odrazu vyrukovali s tými istými starými argumentmi (ktorých sa predtým zriekli) proti novým reformám voľného obchodu. Patrili sem napríklad návrhy voľnejšieho obchodu v službách alebo zrušenie ciel uvaľovaných rozvojovými krajinami. Mal som pocit, akoby začali chápať, že svoj pomyselný jablkový koláč nemôžu aj zjesť, aj si ho nechať. Ale o jablkách chcú hovoriť tak, akoby to na ne neplatilo.

Vysvetlenie významu medzinárodného obchodu bez objasnenia kľúčovej úlohy obchodu a vzájomnej výmeny vo všetkých ekonomikách nepostačuje. Nestačí pochopiť dôsledky kapitalizmu, ak zároveň nepochopíte aspoň základné princípy a hodnoty, na ktorých stojí. Pretože voľný obchod je v podstate o voľných trhoch a voľné trhy sú v podstate o slobodných ľuďoch.

Z tohto pohľadu nie je kniha, ktorú čítate, pokračovaním Globalizácie, ale ju predchádza. Kým Globalizácia sa venuje globálnemu kapitalizmu, táto kniha sa začína na domácej pôde. Čo vytvára všetky tie veci, ktoré potom dokážu prekročiť národné hranice?

V prvej časti rekapitulujem, odkiaľ sme prišli, a opisujem najväčšie dobrodružstvo človeka – tvorbu (v konkrétnom momente histórie) blahobytu a všetkých príležitostí, ktoré považujeme za samozrejmé. V druhej časti vyvraciam predstavu o tom, že tvorivosť si vždy vyžaduje porazených – v súčasnom svete by to mali byť chudobní ľudia alebo životné prostredie. Tretia časť vysvetľuje, že tvorivosť je založená na niektorých málo populárnych ekonomických fenoménoch – na tvorivej (kreatívnej) deštrukcii, reštrukturalizácii, voľnom obchode a outsourcingu. Štvrtá časť predstavuje novátorov a podnikateľov, vďaka ktorým je celé toto dobrodružstvo možné, a inštitúcie, ktoré sú k tomu potrebné. Piata časť je o tých, ktorí sa im snažia stáť v ceste, kontrolovať ich a žať plody ich práce. A napokon v šiestej časti vysvetľujem, že sa nachádzame uprostred tohto fantastického dobrodružstva, aj napriek nárekom skeptikov, ktorí tvrdia, že žijeme v povrchnej konzumnej spoločnosti plnej stresu, ktorá nikoho nerobí šťastnejším.

Je to aj môj vlastný príbeh a moja vlastná cesta objavov. Keď som si začal formovať názory na politiku a spoločnosť, považoval som modernú civilizáciu za skazenú. Továrne, cesty a hypermarkety vo mne vyvolávali žalostný pocit a moderný pracovný život pôsobil ako absolútna drina bez výhod. Za ideálnu som považoval spoločnosť, ktorá by vrátila čas späť, spoločnosť žijúcu v harmónii s prírodou, v ktorej by sme sa viac zaujímali jeden o druhého, nie o majetok a nové technológie.

Takto to bolo, až kým som sa nezačal venovať histórii. Keď som pochopil, ako v skutočnosti vyzerali staré dobré časy, už som si ich nemohol idealizovať. Predtým som minulosť nevidel tak, ako ju ľudia naozaj prežívali pred priemyselnou revolúciou. Bola pre mňa akousi modernou exkurziou na vidiek.  Namiesto reálneho života prevažnej väčšiny som sa sústredil na ideálnu predstavu formovanú beletriou, ktorá zobrazovala len život veľmi úzkej elity so vzdelaním a služobníctvom.

Neuvedomoval som si, že pohodlie okolo mňa nebolo vždy samozrejmé. Mal som príležitosť vidieť svet, cestovať, zbaliť si kufre a vyraziť preč. Na rozdiel od väčšiny ľudí z predchádzajúcich generácií, ktorí prežili celý život bez toho, aby vytiahli päty z rodnej dediny. Kým väčšina detí musela v minulosti pracovať na poli alebo v továrni, ja som získal primerané vzdelanie. Vďaka zdravotníctvu a antibiotikám prežijem bežné infekcie, ktoré boli v minulosti obrovskými zabijakmi. Mám čo jesť a zdravotne neškodnú vodu a nikdy sa mi nestalo, že som musel celý deň riešiť problém, kde a ako si zaobstarať ďalšie jedlo. Elektrina, sprcha a odtok v umývadle tu už jednoducho boli. Ak by mi niekto povedal, že výrobná linka je dôležitá vec a elektrické osvetlenie požehnanie, pochyboval by som o jeho zdravom rozume.

Táto kniha je teda aj knihou o vďačnosti. Bol som skeptický voči všetkému, čo malo dočinenia s kapitalizmom a industrializmom, kým som si neuvedomil, kde by som bol bez nich. Pravdepodobne by som nebol nikde. Alebo by som mal akurát to šťastie zažiť mizerné životné podmienky, ktoré som práve opisoval. Bol by som pravdepodobne mŕtvy. Teraz mám 32 rokov. Nie tak dávno, v roku 1900, bola celosvetová priemerná dĺžka života kratšia, ako je môj súčasný vek.

Štokholm, február 2006

Johan Norberg

Predslov |

Predslov |

[I]

SIEDMY DEŇ

Vidíš veci a hovoríš: „Prečo?“

Ale ja snívam o veciach nevídaných

A hovorím: „Prečo nie?“

Had Eve, podľa Georga Bernarda Shawa, 1921

Prvý deň bola zem beztvárna a pustá a všade bolo ticho. Takto sa to začalo a všetci vieme, čo sa dialo potom. Boh stvoril nebo, zem, vodu a rastlinstvo.

A osídlil zem človekom a zvermi. A bol večer a bolo ráno šiesteho dňa.

Za asi tritisíc rokov, ktoré uplynuli, odkedy sa začal tradovať tento židovsko-kresťanský mýtus stvorenia sveta, vyjadrovali ľudské bytosti hlbokú vďačnosť za stvorenie všetkými možnými spôsobmi. Obetovali majetok ako odplatu za dar, ktorý symbolizuje týchto šesť dní. Mnohí tomu venovali celý svoj život. Niektorí obetovali vlastné životy a niektorí obetovali životy iných.

Na siedmy deň si Boh od svojej práce oddýchol. Pre človeka to však oddychový deň nebol. Vtedy totiž prevzal aktivitu. Bol to človek, kto nadobudol vedomosti a vyvinul technológie, pomocou ktorých premenil pustú a bezútešnú zem, ak nie na raj, tak potom určite aspoň na vyspelú a prosperujúcu civilizáciu. Bol to skutočný zázrak, vďaka ktorému je ľudstvo zdravšie a bohatšie, ako sa mohlo ktorejkoľvek predchádzajúcej generácii len snívať. Tento zázrak máme priamo pred očami. Avšak len zriedka zaň prejavíme nejakú vďaku. Práve naopak, mnohí najvýznamnejší tvorcovia boli prenasledovaní a utláčaní len preto, že tvorili a menili veci.

Marx mal pravdu v tom, že história spoločnosti je boj. Nie je to však boj medzi nepriateľskými triedami, ale medzi protichodnými mentalitami – tvorivosť verzus kontrola, tvorivosť verzus dozor. Prvá je tvorivá sila, viera v pokrok, odhodlanie jednotlivca zlepšovať svoj údel na tejto zemi. Druhá je posadnutosť kontrolou a ovládaním, snaha zastaviť zmenu, prikazovať tvorivosti alebo si privlastniť jej plody.

Tieto postoje vychádzajú z dvoch odlišných pohľadov na život – dynamického a statického. Dynamický verí v tvorivosť a rozvoj, teda v ľudí, ktorých spoločným záujmom je spolupráca a výmena, a usiluje sa podnecovať objavy a dobrovoľnú spoluprácu. Statická mentalita verí, že život je hra s nulovým súčtom, v ktorej niektorí ľudia musia skončiť horšie, ak sa iní majú mať lepšie. Takýto pohľad buduje úzkosť a strach z toho, čo sa iní chystajú urobiť, a žiarlivosť voči tým, ktorí uspeli. A to jednoducho vedie k presvedčeniu, že kľúčom je vybrať si správnu stranu, získať moc a brať iným.

Tento boj prebieha zas a znova, medzi jednotlivcami, medzi skupinami a v nás samotných. Na jednej strane máme energiu, sny, presvedčenie, metódy, novátorstvo a premenu sveta. Plodný mysliteľ, inovátor, podnikateľ –práve oni sú remeselníkmi civilizácie. Na druhej strane máme hnev, nutkanie brzdiť, ovládať, zastavovať, ničiť. Jedna strana niečo robí, druhá sa poneviera, narieka a kontroluje. Jeden postoj je poháňaný tvorivou mentalitou a radosťou zo života a je potvrdením života a jeho možností. Druhý je hnaný úzkosťou, strachom a závisťou, snahou kontrolovať a prekážať. Budovatelia a flákači.

Zápas medzi týmito dvoma postojmi nachádzame aj v našich mýtoch a legendách. Prométeus ukradol bohom oheň a dal ho človeku, za čo ho stihol trest – pripútanie ku skale reťazou a mučenie. Adam a Eva zjedli ovocie zo stromu poznania a okamžite ich vyhnali z rajskej záhrady. Babylonská veža bola fantastickým majstrovským dielom siahajúcim až k nebu a ako trest za túto trúfalosť Boh vežu zničil a rozdelil národ. Ako si všimol Feuerbach, človek si vytvára Boha podľa vlastnej podoby. Mytologickým bohom by sa nepripisovala malicherná žiarlivosť, strach zo zmeny a zlosť na úspech ľudí, ak by to neboli bežné ľudské vlastnosti.1 Strach je nebezpečnou hnacou silou, pretože vedie k úniku pred skutočnosťou, k odmietaniu konštruktívnych východísk a je nasmerovaný proti tým, čo tvoria a menia – teda proti tým, ktorí vyrušujú. A naozaj, dejiny nám neustále ukazujú, ako nemali radi inovátorov a slobodných mysliteľov, ako im stáli v ceste a prenasledovali ich. Boli to pritom ľudia, ktorí posúvali okraje poznania, a tým aj inovácie a úspech, od ktorého sme všetci závislí.

1 O závisti v mytológii, literatúre, histórii, filozofii a politike píše Schoeck (Schoeck 1987).

Bol to boj, ktorý viedli nepredpojatí a slobodomyseľní vedci a medicínsky zdatné ženy s cirkvou, ktorá na hranici pálila ľudí neortodoxného myslenia. Tento scenár sa zopakoval, keď priemyselníci zaviedli nové efektívne stroje, ktoré ludditi (odporcovia zavedenia strojov do výroby, pozn. prekl.) ničili zo strachu, že im nová technológia zoberie staré pracovné miesta. Taký istý konflikt sa vyskytol medzi mladými ľuďmi, ktorí chceli myslieť a rozhodovať sami za seba, či nadobudnúť vedomosti a povolania o akých snívali, a tradíciami a mentalitou starších, ktorí vyžadovali, aby sa obuvníci držali svojho kopyta. Konflikty tohto druhu majú v súčasnosti podobu antikapitalistického útoku na podnikateľov za to, že sú príliš úspešní, majú veľké zisky, používajú nové technológie a rozširujú výrobné reťazce po celom svete. A novodobí ludditi sa pokúšajú pomocou regulácií, hrozieb a sabotáží ukracovať ľudstvo o úžitok a prospech zo sľubných biotechnológií.

Dominantný a určujúci postoj spoločnosti kolíšu v dôsledku rozhodnutí jednotlivcov. Tie však ovplyvňuje to, ktorú mentalitu výchova, kultúra a politika podporuje a ktorú trestá. V niektorých historických obdobiach získala tvorivosť určitú mieru slobody a ľudia dosiahli zodpovedajúce pôsobivé vedecké a ekonomické pokroky. Ale prakticky v každej spoločnosti v minulosti zvádzala tvorivá sila ťažký boj buď preto, že cesta vpred bola zahatená, alebo preto, že vládcovia určili iba jeden jediný smer, ktorým museli ísť všetci. Americká mysliteľka Virginia Postrelová nazvala tieto dve skupiny odporu reakcionármi, ktorých ústrednou hodnotou je stabilita, a technokratmi, ktorých ústrednou hodnotou je kontrola. Možno to znie protirečivo a v mnohých epochách stáli tieto dve skupiny proti sebe, ale zjednocuje ich postoj, pre ktorý je charakteristický dozor, averzia voči rozmanitosti a experimentovaniu a hľadanie všeobecne platného riešenia.2

2 Postrelová 1999, str. 26. V histórii bol konzervativizmus reakcionársky a socializmus technokratický, ale obidva smery sa usilovali o kontrolu, buď kvôli ochrane starých spôsobov pred zmenou, alebo kvôli podpore špecifickej zmeny.

Tradičné spoločnosti boli založené na priamej kontrole, dedených privilégiách a vládnucej triede, ktorá zdierala tvorivú triedu. V starovekom svete boli otroci nútení pracovať pre svojich pánov, vo feudálnych spoločnostiach boli roľnícki poddaní nútení pracovať pre feudálnych pánov a šľachticov. V období samovlád a národných štátov sa králi a panovníci pokúšali ovládať všetok rozvoj a spôsob života každého. Socializmus zabil tvorivosť tvrdením, že jej dôsledok– majetok – je krádež. To je deštruktívne. Žiadne veľké oslobodzujúce reformy, umelecké diela či vynálezy nepochádzajú od ľudí, ktorí sa len sťažovali a bránili tvorivosti. Nátlak tvorivosť ničí a bez nej nie je možné nič – zem je pustá a prázdna.

Dvestoročná revolúcia, ktorá zásadne zmenila všetky naše životné podmienky, vyplynula z ľudskej tvorivosti a prvýkrát v tomto prastarom zápase získala trvalejšie vedenie. Revolúcia sa začala, keď ľudia získali možnosť samostatne rozhodovať o svojom živote a keď si vydobyli ochranu pred závisťou a panovačnosťou ostatných ľudí. Ak nechápeme revolučnú podstatu tejto myšlienky a jej dôsledky a neuvedomujeme si, čo by sme stratili, keby sme nemohli konať, je to preto, lebo sme zabudli na podmienky, v ktorých museli žiť naši predkovia.

Prečo teda nezačať naše dobrodružstvo práve tam?

OD ČOHO SME UTIEKLI

Nič sa o staré dobré časy nezaslúžilo viac ako zlá pamäť.

Franklin Pierce Adams

V jeden zimný deň v roku 1868 sa môj pra-pra-pra-prastarý otec Eric Norberg vrátil do Nätra v severnom Ångermanlande vo Švédsku s vozom, na ktorom mal niekoľko vriec pšeničnej múky. Pochádzal z rodiny „južanských furmanov“ – boli to norrlandskí farmári (zo severného Švédska), ktorí obchádzali švédske obchodné bariéry a monopoly tým, že chodili na dlhé obchodné cesty. Eric Norberg predával v južnom Švédsku domácky tkanú bielizeň a naspäť privážal soľ a obilniny.3 Len zriedkavo ho však očakávali tak túžobne, ako tentokrát. Bol to rok hladu. V celej krajine sa neurodili žiadne plodiny a tí, ktorí mali málo múky na chlieb, do nej museli primiešavať kôru zo stromov.

3 Ullenhag 1982; Morell 1982.

Muž zo susednej farnosti Björna, ktorý mal vtedy 7 rokov, spomínal na tieto roky hladu takto:

Často sme vídali matku plakať. Bolo to pre ňu ťažké, nemala žiadne jedlo, ktoré by svojim hladným deťom mohla dať na stôl. Často sme vídali na kosť vychudnuté, vyhladované deti, ktoré chodili žobrajúc o pár omrviniek chleba od farmy k farme. Jedného dňa k nám prišli tri deti, plakali a žobrali o niečo, čo by utíšilo ich neúprosný hlad. S očami zaliatymi slzami im musela naša matka smutne povedať, že nemáme nič, okrem pár omrviniek chleba, ktoré potrebujeme sami pre seba. Keď sme my deti videli mučivú bolesť v prosiacich očiach tých neznámych detí, rozplakali sme sa a prosili matku, aby sme sa s nimi mohli podeliť o tie omrvinky, čo sme mali. Váhavo súhlasila s našou prosbou, neznáme deti zhltli sústo a pokračovali k ďalšej farme, ktorá bola od nášho domu poriadne ďaleko. Nasledujúci deň našli všetky tri deti mŕtve medzi našou a susednou farmou.4

4 Byström 2003.

Mladí aj starí, vyziabnutí a bledí, chodili od farmy k farme, žobrajúc o niečo, čo by oddialilo ich smrť od hladu. Najvycivenejší dobytok museli zviazať, lebo nevládal stáť na vlastných nohách. V mlieku bola často krv. Len v priebehu jedného alebo dvoch rokov zomrelo od hladu niekoľko tisíc Švédov. Veľa Švédov, ktorí sa dnes pokúšajú vystopovať svoj rodokmeň, sa dopátra k udivujúcemu počtu mladých ľudí, ktorí zomreli v rokoch 1868 až 1870.

Neúroda nebola v tom čase vo Švédsku nezvyčajná. Jediný hladomor medzi rokmi 1695 a 1697 si vyžiadal jeden život z pätnástich a existujú aj zmienky o kanibalizme. Stačilo pár rokov a hlad vykynožil jednu štvrtinu až jednu tretinu celkovej populácie Fínska. Bez strojov, zavlažovania a umelých hnojív neustále hrozila neúroda a bez moderných komunikácií, železníc, médií a obchodu viedla nedostatočná úroda často k hladomorom. Bol to celosvetový, pravidelne sa opakujúci jav. Francúzsko, jednu z najbohatších krajín súčasnosti, postihlo v 16. storočí 13 celonárodných hladomorov, v 17. storočí 11 a v 18. storočí 16. K nim ešte musíme prirátať stovky lokálnych hladomorov. Akceptovaná definícia chudoby bola veľmi jednoduchá: ak ste si mohli dovoliť kúpiť chlieb na jeden deň, neboli ste chudobní. Dokonca aj v normálnych časoch boli rezervy neobyčajne skromné. Na konci 18. storočia musela normálna francúzska rodina minúť okolo polovice svojho príjmu iba na mleté produkty, čo bola často iba riedka ovsená kaša. Francúzi a Angličania prijímali v 18. storočí menej kalórií ako je dnes priemer v oblastiach najviac sužovaných podvýživou, menovite na juhu Sahary v Afrike.5 Len nedávno, počas štyridsiatych rokov 19. storočia, zomrelo viac ako milión ľudí na následky „Írskeho zemiakového hladomoru“.

5 Braudel 2002, str. 74. Koncept chudoby: Rosenberg & Birdzell 1991, str. 209. Kalórie: Fogel 2004, str. 9. Braudel poznamenáva, že takáto situácia bola v privilegovanej Európe, ďaleko horšie to bolo v Indii a Číne.

Nostalgici niekedy nahlas snívajú o minulosti, kedy ľudia venovali práci kratšiu časť dňa. No ľudia v tých časoch pracovali tak dlho, koľko vládali. Ich nutričný príjem bol taký nízky, že zvládli len niekoľkohodinovú intenzívnu činnosť. Odhaduje sa, že pred 200 rokmi asi 20 percent obyvateľov Anglicka a Francúzska nemohlo vôbec pracovať. Mali dostatok energie nanajvýš na pár hodín pomalej chôdze denne, čo z väčšiny z nich spravilo žobrákov. Ale tí, ktorí boli dostatočne silní, pracovali oveľa dlhšie: 14 hodinový pracovný deň 6 dní v týždni bol bežný. V roku 1870 odpracoval priemerný robotník v najrozvinutejších krajinách ročne takmer dvakrát viac hodín ako v súčasnosti.6

6 Fogel 2004, str. 33. Pracovná doba: Maddison 2001, str. 347.

Veľká časť obyvateľov Švédska žila v kopaničiarskych chalúpkach, ktoré boli veľmi slabo izolované, úboho vykurované a naskrz preniknuté vlhkosťou a zimou. Ak si ľudia chceli udržať aspoň aké-také teplo, museli sa uložiť pod kopu starých handier a zvieracích koží. Pre mnohých bolo vzájomné teplo pochádzajúce z preplnenej miestnosti to jediné, čo ich zachránilo pred zamrznutím. Chatrče, v ktorých žili, sa nazývali „zemľjanky“ (po švédsky backstuga), pretože boli vykopané priamo do pahorkov alebo do svahu. Spredu mali strechu a steny ako obyčajný dom, ale vnútro tvorila diera v zemi.

Pred 150 rokmi sa rodina chvejúca od zimy v obyčajnom vidieckom dome schádzala kvôli teplu kozuba v kuchyni. Oheň sa zapaľoval ocieľkou, kremeňom a kresadlom a v noci sa tlejúce uhlíky zakryli popolom, aby sa oheň udržal. Ak oheň vyhasol, museli ste si ísť ďaleko k susedom oheň „požičať“. Jediný spôsob, ako sa dalo vyvetrať, bolo otvoriť okno. Železná pec, ktorá sa začala používať na konci 19. storočia, zjednodušila varenie, ale veľa ľudí jej neverilo, pretože plamene boli pred zrakom skryté a nemohli rozsvietiť dom. V tom období sa tiež uchytili parafínové lampy, tie však boli ďaleko nad možnosti chudobných domácností.

Keďže ešte ľudia nemali chladničku ani mrazničku, jedlo si nemohli uchovávať veľmi dlho. Často si ho museli zaobstarať tesne pred konzumáciou, čo výrazne zjednodušilo opatrenie zavedené v 70. rokoch devätnásteho storočia, na základe ktorého boli zlegalizované vidiecke obchody. Ľudia väčšinou jedlo do zásoby vysušili a nasolili, soľ bola ale drahá. Na začiatku 20. storočia sa spopularizovalo ukladanie rýchlo sa kaziacich jedál do boxov s ľadom umiestnených napríklad v chladnej verande. Nové ľadové kocky sa museli nakupovať pravidelne, pretože ľad sa topil a na dlážku vytekala voda. Čistiacich prostriedkov či vysávačov bol nedostatok, preto keď sa už zdala dlážka príliš špinavá, vyliali sa na ňu dve naberačky vody, a zmietla sa hustou metlou. Vo sviatočné dni sa dlážka posypávala pieskom, čo jej dodávalo slávnostný nádych.

Strava bola neuveriteľne jednotvárna. Pred sto rokmi mávali v obyčajnom dome v severošvédskej provincii Ångermanland štyri jedlá: na raňajky zemiaky, baltické slede a chlieb, na obed ovsenú kašu, ako hlavné jedlo dňa zemiaky, baltické slede a chlieb a na večeru ovsenú kašu. Toto jedli ľudia každý deň okrem nedele, kedy mali mäsovú polievku, ak vôbec mali nejaké mäso, ktoré zmiešali s krúpami. Ľudia nemali porcelán a všetci jedli z jednej misy, používali drevenú lyžicu, ktorú po jedle dôkladne vylízali a odložili do zásuvky stola. Nápoj sa podával v drevenej čaši, ktorú si podávali okolo stola.7

7 Conradsson & Fredlund 2002. V roku 1882 mali tečúcu vodu v New Yorku len 2 percentá domácností. Betman 1974, str. 35.

Život v mestách a mestečkách nebol o nič ľahší. Naopak, priemerná dĺžka života v mestách bola pred priemyselnou revolúciou kratšia ako na vidieku. Preplnenosť miest si v kombinácii s nedostatkom hygienických zariadení, kanalizácie a likvidácie odpadov vyberala daň na životoch každý deň. Ešte dlhý čas po začiatku 20. storočia si obyčajná švédska rodina z pracujúcej triedy s piatimi deťmi musela vystačiť s jednou izbou a kuchyňou, pričom kuchyňa zároveň suplovala aj jedáleň a spálňu. Objem výstavby nevládal udržať krok s rýchlym tempom urbanizácie. Mnoho ľudí bývalo s inými rodinami. Štokholmské štatistiky o bývaní ukazujú, že v roku 1900 žilo v Hantverkargatane 1400 ľudí v budove pozostávajúcej z 200 jednoizbových bytov. Niet divu, že choroby boli v takýchto podmienkach veľmi rozšírené. Ľudia mali mnoho detí. Nielen kvôli chýbajúcej antikoncepcii, ale aj preto, lebo vedeli, že väčšina z ich detí sa dospelosti nedožije. Na starých malmských predmestiach Štokholmu, ktoré už odvtedy dávno splynuli s centrom mesta, sa 40 percent novonarodených detí nedožilo prvých narodenín.8

8 Hantverkargatan: Berleen 2004. Detská úmrtnosť: Samuelsson 1958, str. 202.

V roku 1870 bolo Švédsko chudobnejšie ako je dnes Kongo. Priemerná dĺžka života bola v porovnaní s dneškom v rozvojových krajinách polovičná a detská úmrtnosť bola trikrát vyššia.

Oblasť v okolí Dramaten (Kráľovské divadlo) a Nybroviken je teraz jednou z najkrajších a najprosperujúcejších v celom Štokholme. Počas slnečného letného dňa sa môžete túlať po prístavnej hrádzi a rozjímať o slnku trblietajúcom sa na hladine hlbokej modrej vody, medzi loďami, ktoré čochvíľa vezmú turistov na výlet na blízke súostrovia.. Je takmer neuveriteľné, že Nybroviken bol pred 200 rokmi jednou zo špinavých štokholmských stok. Ľudia tu vyhadzovali odpad a nočné splašky. Lodní kapitáni sa nezriedka sťažovali, že majú problémy manévrovať s loďou medzi toľkou špinou a odpadom. Keď v jeden deň roku 1827 prechádzal okolo istý doktor, vydesil ho pohľad na ženy, ktoré prali v tej špinavej hnedej vode bielizeň:

Nehovoriac o tom, aká čistá a zdravá môže byť bielizeň denne praná vo vode v Nybrovikene – ktorá je od všetkých tých rozpustených fekálií slizká ako mínium (olovnaté červené farbivo, pozn. prekl.) – vidieť, ako sa táto voda používa aj na varenie, je naozaj strašné.9

9 Fogelström 1964, str. 18.

Ligotajúce sa vody Štokholmu, v ktorých sa dnes môžete kúpať alebo v nich loviť ryby, boli vtedy zapáchajúcou močarinou. Sírový Riddarfjärden vtedy nazývali lajnový fjord a cholera mala prezývku Klárina horúčka, pretože odpad, ktorý ľudia vyhadzovali do Klárinho jazera, jej pri šírení výdatne pomáhal. Smetiská zlikvidovali viac mestských vodných tokov ako prirodzené vyvýšenie zeme následkom ústupu ľadovcov. Mnohí ľudia v súčasnosti počas letnej sezóny opúšťajú mesto a čas trávia vo svojich vidieckych chalupách. Túto tradíciu pôvodne podnietil neznesiteľný zápach, ktorý panoval v meste počas leta. Birger Jarlsgatan, dnes ulica plná obchodov a kaviarní, bola vtedy zaplavená močarinou. Storgatan, ktorá je pár blokov ďalej na východ, bola cesta, po ktorej cestoval kráľ do svojho milovaného Djurgårdenu. Ani on sa však nevyhol týmto desivým podmienkam. Jeho koč mal často problémy prejsť po kráľovskej ceste, pretože miestami sa ulica takmer strácala pod kopami odpadu nahromadenými pri stenách domov. Okná slúžili ako šachta na vyhadzovanie odpadkov a výkaly na ulici čakali, kým ich nezmyje najbližší dážď. Ak už bola situácia naozaj neznesiteľná, haldy odpadov sa zapálili a postupne tleli. Práve tieto hnusné ulice inšpirovali v 17. storočí Štokholm k experimentom s nosidlami, aby si majetnejší mešťania nezašpinili nohy. Nehostinnosť mesta sa miešala s hustou tmou. Noční hýrivci, ktorí si potrebovali posvietiť na cestu, zvyčajne museli mať svoje vlastné fakle. Zdržiavať sa večer alebo v noci na ulici bolo skutočne veľmi nebezpečné. Prvé plynové lampy sa objavili až v 50. rokoch 19. storočia a elektrické osvetlenie až na jeho konci.

Mnohí ľudia sa dnes sťažujú, že naše mestá znečisťujú výfukové splodiny z dopravných prostriedkov – len si predstavte, aké by to bolo krásne opäť jazdiť na koni a voziť sa v koči. Na fotografiách všetko vyzerá pekne, ale predstavte si zápach a zdravotné problémy, ktoré spôsobovali predchodcovia áut. Existujú o tom štatistiky z New Yorku. V roku 1900 znečistili kone ulice mesta denne viac ako  tisíc tonami trusu a 200-tisíc litrami moču. Ulice boli touto zmesou prikryté ako kobercom. Pesimistickí pozorovatelia predpovedali, že niektoré mestá postihne podobný osud ako Pompeje a budú pochované – avšak pod niečím oveľa nechutnejším, než je sopečný popol. Každý rok museli úrady odpratať z ulíc 15 -tisíc mŕtvych koní. A vynervované a preťažené kone, ktoré boli náchylné splašiť sa, neboli v centrách miest o nič bezpečnejšie, ako automobilová doprava. Počet ľudí, ktorí prišli o život tak, že ich prešiel alebo zhodil kôň, bol podľa odhadov desaťnásobne vyšší, ako je súčasný počet obetí autonehôd.10

10 Emmott 2004, str. 257f; Bettman 1974, str. 23.

Veľké množstvo zvierat v Štokholme napomáhalo rýchlejšiemu šíreniu chorôb. Tuberkulózu malo 60 až 80 percent dobytka. Ak ste nakupovali potraviny na špinavom a prepchatom trhovisku, museli ste byť pripravení na to, že riskujete otravu, tuberkulózu, alebo svalovca. Ešte v 70. rokoch 19. storočia bolo v meste viac ako sto kravínov a viac než 3 500 koní. Po uliciach sa potulovalo 1 200 kráv a 300 prasiat. Potkany boli úplne všade. Aby sa počet potkanov udržal aspoň v akých-takých medziach, začali sa loviť a za každý potkaní chvost sa vyplácali odmeny.11

11 Ericson 2003, kapitoly. 9 a 15.

Jedného dňa roku 1860 prepukla v chatrčiach Grev Magnigatanu na jednej z bočných ulíc na okraji Storgatanu cholera. V chudobných a preplnených mestách sa to stávalo často. Sto rokov predtým poslúžilo iné mesto Stureparken ako masový hrob. Domovník blokov 5 a 7 chcel predísť epidémii a tak prikázal svojmu synovi, aby trikrát denne vybehol po schodoch hore a zas dole s asfaltovým vedrom, v ktorom niesol rozžeravený kameň. Nebolo to nič platné. Počas dvoch krutých dní zomreli všetci chlapcovi kamaráti.12 V rokoch 1834 až 1874 prišlo počas 11 epidémii cholery o život takmer 40 -tisíc Švédov.

12 Fogelström 1964, str. 19. Domovníkov syn však prežil a stal sa známym umelcom. Volal sa Carl Larsson. Koľko takýchto potenciálnych Carlov Larssonov svet stratil kvôli epidémiám?

Jednou z najúžasnejších ľudských vlastností je naša schopnosť sa rýchlo prispôsobiť novým situáciám. Zvyčajne sa dokážeme prispôsobiť a jednoducho žiť ďalej namiesto toho, aby sme sa ustavične radovali z každej novej veci alebo trúchlili nad stratami. Tá istá vlastnosť nám však zároveň bráni uvedomiť si, čo máme a vedie nás k pohŕdaniu dosiahnutým pokrokom. Zrejme preto si neuvedomujeme hodnotu toho, čo máme, až kým to nestratíme.

Aby Švédi koncom 19. storočia prežili, primiešavali si do chleba kôru, lišajníky a trávu. Počas rokov hladomoru musela generácia môjho pra-pra-pra-prastarého otca rozomlieť kosti rýb a iných zvierat na múčku, aby si uvarili kašu. Vilhelm Moberg vo svojej rozprave o švédskej histórii poznamenáva:

…žiadne z úžasných predurčení švédskeho ľudu nie je také prekrásne a obdivuhodné, ako toto: schopnosť všetkých prežiť.13

13 Moberg 1971, str. 72.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-969833-4-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

norberg

norberg-1