Vzor citace: POLIŠENSKÁ, P. a kol. Musíš znát… Občanské právo hmotné. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2016, s. 128.

Rozhodnutí zde uvedená se vztahují k právním předpisům v relevantním znění.

© JUDr. Petra Polišenská, Mgr. Radka Feberová, Mgr. Marie Hrabalová, Mgr. Alžbeta Perejdová, Mgr. Hana Wolfová

ISBN 978-80-7552-098-2 (brož.)

ISBN 978-80-7552-099-9 (e-pub)

Úvod

Do tohoto svazku učební pomůcky je zařazen výběr důležitých soudních rozhodnutí v oblasti občanského práva hmotného vydaných v období od ledna 2014 do září 2015. Jedná se primárně o judikaturu Nejvyššího soudu, ale jsou zde obsaženy i judikáty Ústavního soudu, případně vrchních a krajských soudů. Jednotlivá rozhodnutí jsou roztříděna podle hesel, která jsou abecedně seřazena.

V této učební pomůcce se čtenář setkává s „Komentářem autorů k předmětnému heslu“, „Komentářem autorů“, „Související judikaturou k předmětnému heslu“ anebo se „Související judikaturou“.

Zatímco „Komentář autorů k předmětnému heslu“ je zpravidla zobecněním právní problematiky, vztahujícím se ke všem rozhodnutím podřazeným pod předmětným heslem, „Komentář autorů“ se vztahuje ke konkrétnímu rozhodnutí, pod nímž je tento komentář uveden. Obdobné platí i pro kategorie související judikatury.

Komentáře a související judikatura jsou připojeny dle vlastního uvážení autorek. Ne každé heslo je okomentováno, stejně jako ne každý judikát je opatřen komentářem. Snazší orientaci v heslech napomáhá i související judikatura, která řešenou problematiku rozvíjí, doplňuje a případně ukazuje na vývoj právního názoru. Svazek je rovněž opatřen tzv. ústavním vhledem, tj. důležitými rozhodnutími Ústavního soudu v oblasti občanského práva hmotného vydanými za sledované období.

Velmi ráda bych touto cestou poděkovala svým spoluautorkám Mgr. Marii Hrabalové, Mgr. Radce Feberové, Mgr. Haně Wolfové a Mgr. Alžbetě Perejdové za jejich účast na zpracování tohoto svazku aktuální judikatury.

Doufám, že se tato publikace stane užitečnou pomůckou nejen pro studenty právnických fakult, ale že bude využívána širokou odbornou i laickou veřejností, a to díky srozumitelné metodě, kterou komentuje aktuální judikaturu v oblasti občanského práva hmotného.

JUDr. Petra Polišenská

Seznam zkratek

exekuční řád

zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů

insolvenční zákon

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

Ústava

ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

zák. práce

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

zákon č. 40/1964 Sb.

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

z. o. k.

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

z. ř. s.

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

Z ROZHODOVACÍ PRAXE OBECNÝCH SOUDŮ

Zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

Ochrana vlastnictví – stavba

(1)

Opírání stavby o stavbu souseda není imisí ve smyslu § 1013 odst. 1 obč. zák. Ochrany proti takovému neoprávněnému zásahu do vlastnického práva se může vlastník domáhat žalobou podle § 1042 obč. zák.

(usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 20. ledna 2014, sp. zn. 17 Co 423/2013, uveřejněné pod číslem 5/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:KSHK:2014:17.CO.423.2013.1)

Komentář autorů

Ustanovení § 1013 a násl. obč. zák. se zabývají úpravou sousedských vztahů. Cílem této zákonné úpravy je udržování vztahů mezi sousedními vlastníky pozemků na dobré úrovni. Toho je docíleno vymezením vzájemných práv a povinností sousedních vlastníků nebo uživatelů pozemku.[1]

Podle § 1013 odst. 1 obč. zák. platí, že „vlastník se zdrží všeho, co působí, že odpad, voda, kouř, prach, plyn, pach, světlo, stín, hluk, otřesy a jiné podobné účinky (imise) vnikají na pozemek jiného vlastníka (souseda) v míře nepřiměřené místním poměrům a podstatně omezují obvyklé užívání pozemku; to platí i o vnikání zvířat. Zakazuje se přímo přivádět imise na pozemek jiného vlastníka bez ohledu na míru takových vlivů a na stupeň obtěžování souseda, ledaže se to opírá o zvláštní právní důvod.“

Tento výčet imisí v obč. zák. je demonstrativní; rozlišují se tak imise přímé a nepřímé. Přímými imisemi se rozumí ty, které jsou přímo přiváděny na sousední pozemek (např. odtok vody z okapů na sousední pozemek). Nepřímé imise jsou veškeré ostatní průniky.

Za imisi je možné považovat například i vnikání zvířat na sousedský pozemek, pokud se jedná o opakované vnikání. Obecně je zakázáno přivádět imise na sousedský pozemek, jestliže k tomu neopravňuje zvláštní právní důvod (tak by tomu bylo například u smlouvy nebo v případě věcného břemene).[2]

V tomto směru (s ohledem na typizaci imisí ve smyslu § 1013 odst. 1 obč. zák.) dospěl soud ve sledovaném rozhodnutí k závěru, že zásah do vlastnického práva spočívající v opírání stavby o stavbu souseda není imisí (nejedná se o výkon sousedského práva) a jako takový je tedy nutno jej odstranit vlastnickou žalobou (srov. § 1042 obč. zák.).

Související judikatura

K sousedským právům se Nejvyšší soud vyjadřuje také v níže uvedených rozhodnutích.

V § 127 odst. 1 zákona č. 40/1964 Sb. jsou upraveny dvě skutkové podstaty – obtěžování jiného a vážné ohrožení výkonu jeho práv. Obtěžování je právně významné jen v případě, že je „nad míru přiměřenou poměrům“, zatímco pokud by v důsledku imise došlo k vážnému ohrožení výkonu práva, je otázka míry přiměřené poměrům bez významu. Rozdíl mezi ohrožením výkonu práva a obtěžováním jiného spočívá v tom, že ohrožování se týká přímo výkonu práv chráněného subjektu, anebo dokonce jejich existence; obtěžování vlastnímu výkonu práva nebrání, ale činí jej obtížným nebo nepříjemným. Pokud v důsledku jednání vlastníka dochází k vážnému ohrožení vlastnického práva jiného, spočívajícímu v poškozování věci, jde o neoprávněný zásah podle § 127 odst. 1 zákona č. 40/1964 Sb. bez ohledu na to, zda tento zásah překračuje míru přiměřenou poměrům.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 3. března 2004, sp. zn. 22 Cdo 1935/2003, ECLI:CZ:NS:2004:22.CDO.1935.2003.1, dostupná v ASPI – ID JUD27567CZ)

Zřizovat části stavby (např. zateplení zdi, balkony apod.) zasahující do prostoru nad sousedním pozemkem bez právního důvodu není přípustné.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 19. prosince 2011, sp. zn. 22 Cdo 1000/2010, uveřejněného pod číslem 51/2012 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2011:22.CDO.1000.2010.1)

Žaloba (právo) podle § 127 odst. 1 občanského zákoníku, aby se vlastník věci zdržel obtěžování jiného nad míru přiměřenou poměrům, tedy tzv. žaloba z imisí, je přitom zvláštním případem zápůrčí (negatorní) žaloby podle § 126 odst. 1 zákona č. 40/1964 Sb.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. srpna 2012, sp. zn. 22 Cdo 2581/2011, ECLI:CZ:NS:2012:22.CDO.2581.2011.1)

Plná moc

(1)

Plná moc udělená k právnímu jednání, pro které zákon vyžaduje formu notářského zápisu o právním jednání (§ 441 odst. 2 in fine obč. zák.), není neplatná pro nedostatek formy vyžadované zákonem, není-li pochyb o tom, kdo (která osoba) plnou moc udělil.

Plná moc k založení obchodní korporace je právním jednáním týkajícím se založení obchodní korporace ve smyslu § 6 odst. 1 zákona č. 90/2012 Sb.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. listopadu 2014, sp. zn. 29 Cdo 3919/2014, uveřejněné pod číslem 43/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2014:29.CDO.3919.2014.1)

Komentář autorů

Sledované rozhodnutí poměřuje vztah § 441 odst. 2 in fine obč. zák. a § 6 odst. 1 z. o. k., kdy platí, že jde-li o požadavek formy plné moci k založení společnosti s ručením omezeným, je § 6 odst. 1 z. o. k. ustanovením zvláštním, které se uplatní přednostně před § 441 odst. 2 in fine obč. zák.

Ve sledovaném rozhodnutí se uvádí: „Postačí tudíž, aby plná moc k přijetí zakladatelské listiny o založení společnosti s ručením omezeným byla udělena v písemné formě s úředně ověřeným podpisem zmocnitele (zakladatele), a to bez ohledu na to, že zakladatelská listina musí být sepsána ve formě notářského zápisu o právním jednání.

Z výše uvedeného současně plyne, že není-li plná moc k založení společnosti s ručením omezeným udělena v písemné formě nebo není-li podpis zmocnitele úředně ověřen, je neplatným právním jednáním; soud k této neplatnosti přihlédne i bez návrhu (§ 6 odst. 1 část věty za středníkem z. o. k.).“

Podílové spoluvlastnictví – k podmínce pro vypořádání spoluvlastnictví prodejem věci ve veřejné dražbě

(1)

Podmínka pro vypořádání spoluvlastnictví prodejem věci ve veřejné dražbě podle § 1147, věty druhé, obč. zák. je splněna i tehdy, má-li podílový spoluvlastník sice zájem získat věc do svého výlučného vlastnictví, ale nemá finanční prostředky k zaplacení vypořádacího podílu.

(rozsudek Krajského soudu v Ostravě ze dne 8. dubna 2014, sp. zn. 11 Co 698/2014, uveřejněný pod číslem 4/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:KSOS:2014:11.CO.698.2014.1)

Komentář autorů

Vypořádání spoluvlastnictví má svá pravidla stanovená zákonem. První možná varianta je rozdělení věci (pokud je to fyzicky možné), druhá varianta je přikázání věci jednomu ze spoluvlastníků a zároveň finanční kompenzace ostatním spoluvlastníkům. Teprve až když nelze uplatnit tyto dva postupy, je možné prodat věc ve veřejné dražbě.[3]

Jak plyne ze sledovaného rozhodnutí, nelze vypořádat spoluvlastnictví podle § 1147 obč. zák., tedy přikázáním věci jednomu ze spoluvlastníků a náhradu druhému spoluvlastníku, pokud nejsou splněny tzv. subjektivní předpoklady (zájem spoluvlastníka o věc a solventnost). Pokud spoluvlastník sice má o věc zájem, ale není solventní, je nutné aplikovat v pořadí třetí možnost vypořádání spoluvlastnictví, a to prodej věci ve veřejné dražbě.

Související judikatura

Obdobnou úpravu obsahoval i zákon č. 40/1964 Sb., a proto se ve sledovaném rozhodnutí vycházelo z předchozích rozhodnutí.

Podmínky pro přikázání věci za přiměřenou náhradu ve smyslu § 142 odst. 1 zákona č. 40/1964 nejsou dány, i když žalobce navrhuje, aby věc, jíž nelze rozdělit, byla přikázána jemu, jestliže nemá na zaplacení přiměřené náhrady, sám nechce věc užívat a hodlá ji naopak prodat, pokud mu bude přikázána a jestliže ani další spoluvlastník přikázání věci do svého vlastnictví za náhradu nenavrhuje. V takovém případě může soud nařídit prodej věci.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 16. května 2000, sp. zn. 22 Cdo 1563/99, ECLI:CZ:NS:2000:22.CDO.1563.99.1, dostupná v ASPI – ID JUD15170CZ)

Předpoklad „nechce-li věc žádný ze spoluvlastníků“ stanovený v § 142 odst. 1 zákona č. 40/1964 pro třetí způsob vypořádání podílového spoluvlastnictví, tj. prodej věci a rozdělení výtěžku podle podílů, je tehdy naplněn, jestliže jeden nebo více spoluvlastníků sice přikázání věci do svého vlastnictví navrhují, avšak nejsou schopni zbývajícímu spoluvlastníkovi (spoluvlastníkům) přiměřenou náhradu zaplatit.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 30. října 2008, sp. zn. 22 Cdo 1305/2007, ECLI:CZ:NS:2008:22.CDO.1305.2007.1, dostupná v ASPI – ID JUD142416CZ)

Svéprávnost

(1)

Člověka, který zcela postrádá rozpoznávací a ovládací složku svého jednání a který bez cizí pomoci není schopen jakéhokoliv právního jednání v žádné oblasti svého života, je možné omezit ve svéprávnosti tak, že nemůže samostatně právně jednat v žádných záležitostech s výjimkou běžných záležitostí každodenního života.

Běžnými záležitostmi každodenního života člověka omezeného ve svéprávnosti ve smyslu § 64 obč. zák. jsou takové záležitosti, které se odvíjejí od kvality jeho běžného života s přihlédnutím ke všem jeho zvláštnostem.

(rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 9. června 2014, sp. zn. 24 Co 193/2014, uveřejněný pod číslem 3/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:KSHK:2014:24.CO.193.2014.1)

Komentář autorů

Sledované rozhodnutí reaguje na změnu právní úpravy provedenou obč. zák., kde plné zbavení svéprávnosti již nově není možné. Lze tedy toliko omezit člověka ve svéprávnosti zcela s výjimkou běžných záležitostí. K omezení svéprávnosti se pak aplikuje jedno z podpůrných opatření při narušení schopnosti zletilého právně jednat (srov. § 38–65 obč. zák.).

Související judikatura

Každým rozsudkem soudu, jímž dochází k omezení způsobilosti k právním úkonům a kterým jsou vymezeny právní úkony, k nimž není účastník způsobilý, se stanoví výslovně (explicitně), jaké úkony účastník platně činit nemůže, ale současně implicitně a contrario, že účastník je ke všem ostatním právním úkonům způsobilý.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 13. března 2003, sp. zn. 22 Cdo 2014/2001, ECLI:CZ:NS:2003:22.CDO.2014.2001.1)

Správné vymezení rozsahu omezení způsobilosti k právním úkonům nejvíce závisí na tom, jaké podklady soud provedeným zjištěním a dokazováním opatřil předem pro znalce právě o tom, jak se vyšetřovaný až dosud v každodenním životě choval, jaké záležitosti si sám bez obtíží vyřizoval a v jakých směrech vznikaly o jeho schopnostech pochybnosti. Uvedené požadavky je nutno uplatňovat důsledně, pokud ovšem nejde o osoby zcela neschopné samostatné životní existence.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 28. července 2011, sp. zn. 30 Cdo 1044/2011, ECLI:CZ:NS:2011:30.CDO.1044.2011.1)

Výrok rozsudku, jímž se určuje rozsah omezení osoby ve způsobilosti k právním úkonům, by měl být v každém případě formulován natolik určitě, aby z něj bylo možné bez dalšího dovodit, ke kterým právním úkonům fyzická osoba způsobilá je či není. Tomuto požadavku neodpovídá, pokud je rozsah omezení určován výší peněžních prostředků, s nimiž je fyzická osoba oprávněna disponovat po určité časové období, např. měsíčně.

(právní věta usnesení Městského soudu v Praze ze dne 8. února 2008, sp. zn. 24 Co 421/2007, uveřejněného pod číslem 94/2008 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:MSPH:2008:24.CO.421.2007.1, dostupná v ASPI – ID JUD199584CZ)

Věcná břemena

(1)

V řízeních o zřízení věcného břemene práva cesty zahájených do 31. 12. 2013, ve kterých soud rozhoduje ve věci po 1. 1. 2014, je nutné rozhodovat podle § 1029 obč. zák.

(usnesení Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 28. února 2014, sp. zn. 7 Co 296/2014, uveřejněné pod číslem 78/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:KSCB:2014:7.CO.296.2014.1)

Komentář autorů

Občanský zákoník nově rozlišuje v rámci úpravy věcných břemen v § 1257 a násl. obč. zák. služebnosti a reálná břemena. Nová úprava oproti zákonu č. 40/1964 Sb. umožňuje zatížení služebností nejen věci nemovité, ale i movité.[4]

Služebnosti jsou spojené buď s vlastnictvím určité věci (služebnosti pozemkové), nebo patří určité osobě (služebnosti osobní). Mezi pozemkové služebnosti řadí občanský zákoník například služebnost inženýrské sítě, služebnost okapu nebo služebnost stezky, průhonu a cesty (srov. § 1267–1282 obč. zák.). Osobními služebnostmi jsou například užívací právo nebo služebnost bytu (srov. § 1283–1298 obč. zák.).[5]

Reálné břemeno se odlišuje od služebností tak, že vlastník reálným břemenem zatížené věci je povinen poskytovat oprávněnému určité plnění. Základní rozdíl je tedy v druhu povinnosti – zatímco služebnost spočívá nejčastěji v trpění, popřípadě nekonání, reálné břemeno vyžaduje aktivní činnost.[6]

Související judikatura

K právu cesty se Nejvyšší soud vyjadřoval i v jiných rozhodnutích.

Věcné břemeno cesty podle § 151o odst. 3 zákona č. 40/1964 Sb. nelze zřídit, může-li si vlastník stavby zajistit přístup ke stavbě z veřejné komunikace; to neplatí, jestliže náklady s tím spojené jsou nepřiměřeně vysoké v porovnání s újmou, která by zřízením věcného břemene byla způsobena vlastníku přilehlého pozemku.

Věcné břemeno cesty podle § 151o odst. 3 zákona č. 40/1964 Sb. lze zřídit jen za náhradu.

Podmínka, že přístup vlastníka ke stavbě nelze zajistit jinak, není splněna, jestliže vlastník přilehlého pozemku, který má sloužit jako cesta, nabídl vlastníku stavby, že mu pozemek nebo jeho část prodá anebo že mu zřídí věcné břemeno cesty smlouvou, a to za obvyklou cenu.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 20. července 2005, sp. zn. 22 Cdo 1897/2004, uveřejněného pod číslem 32/2006 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2005:22.CDO.1897.2004.1)

Věcné břemeno nezbytné cesty nemůže soud zřídit, má-li žalobce zajištěn přístup na základě obligačního práva nebo může-li k přístupu využít jiné pozemky ve svém vlastnictví. Skutečnost, že přístup zřízený přes cizí pozemek na základě práva odpovídajícího věcnému břemeni by byl pro žalobce pohodlnější, resp. výhodnější, nebo že by se obešel bez stavebních úprav, není významná.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 17. února 2006, sp. zn. 22 Cdo 38/2005, uveřejněného pod číslem 4/2007 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2006:22.CDO.38.2005.1)

Okolnost, že žalobce sám zavinil to, že k jeho stavbě není řádný přístup, nemůže zcela vyloučit možnost zřízení práva nezbytné cesty.

Právo nezbytné cesty v zásadě nelze zřídit jen za účelem parkování vozidel před budovou, není-li parkování nutné k řádnému a obvyklému užívání budovy.

Ke zřízení nezbytné cesty nepostačuje jen nutnost umožnit vjezd záchranné službě, hasičům a policii.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 23. května 2011, sp. zn. 22 Cdo 2977/2009, ECLI:CZ:NS:2011:22.CDO.2977.2009.1, dostupná v ASPI – ID JUD197689CZ)

Podle § 151a odst. 3 zákona č. 40/1964 Sb. lze zřídit jen právo cesty přes pozemek, nikoli přes budovu (tj. tak, že by cesta využívala budovu, vedla by přes její součást).

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 22. dubna 2004, sp. zn. 22 Cdo 1274/2003, ECLI:CZ:NS:2004:22.CDO.1274.2003.1, dostupná v ASPI – ID JUD27589CZ)

Zástavní právo

(1)

Dohoda uzavřená mezi oprávněným jako zástavním věřitelem a osobní dlužnicí, v níž se věřitel zavázal v případě, že osobní dlužnice částečně uhradí pohledávku vymáhanou v jiném exekučním řízení, upustit od vymáhání zbývající části pohledávky vůči ní, a zároveň, že v budoucnu proti ní nezahájí další exekuční řízení pro tutéž pohledávku, a v níž účastníci této dohody konstatovali, že se netýká nároku oprávněného (zástavního věřitele) vůči zástavnímu dlužníku z titulu zástavního práva k zastaveným nemovitostem, není ve vztahu k povinnému jako zástavnímu dlužníkovi jen proto v rozporu s dobrými mravy.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. května 2014, sp. zn. 21 Cdo 828/2014, uveřejněné pod číslem 97/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2014:21.CDO.828.2014.1)

Související judikatura

Nejvyšší soud ve sledovaném rozhodnutí vycházel z těchto rozhodnutí.

Je-li vykonávaným rozhodnutím stanovena platební povinnost několika povinným (např. dlužníku a ručiteli) k zaplacení celého dluhu s tím, že plněním jednoho z těchto povinných zaniká v rozsahu tohoto plnění povinnost ostatních, lze nařídit soudní výkon rozhodnutí proti jednomu z nich pro celou pohledávku.

(právní věta usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 29. dubna 1994, sp. zn. 7 Cdo 150/93, dostupná v ASPI – ID JUD5248CZ)

Je-li právním předpisem nebo rozhodnutím soudu stanoveno, nebo účastníky dohodnuto, anebo vyplývá-li to z povahy plnění, že více dlužníků má témuž věřiteli splnit dluh společně a nerozdílně (tak tomu bylo v daném případě), je věřitel oprávněn požadovat plnění na kterémkoli z nich (srov. § 511 odst. 1 zákona č. 40/1964). Jestliže dluh splní jeden dlužník, povinnost ostatních zanikne. Splatnost závazků jednotlivých solidárních dlužníků nemusí být přitom totožná a závazek každého z nich se také zvlášť promlčuje; z toho vyplývá, že i přerušení a stavení promlčení, k němuž došlo ve vztahu k jednomu ze spoludlužníků, nepůsobí vůči ostatním. Samostatnost vzniku splatnosti závazku doplatit kupní cenu znamená, že i povinnost uhradit smluvní pokutu a úrok z prodlení při prodlení s plněním tohoto závazku mohla vzniknout u žalobce i jeho manželky samostatně.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 26. září 2002, sp. zn. 33 Odo 716/2002, ECLI:CZ:NS:2002:33.ODO.716.2002.1)

Není důvod aplikovat § 3 odst. 1 zákona č. 40/1964 Sb., jestliže vnitřní dohoda spoludlužníků upravila jejich vzájemná práva a povinnosti při splácení společného úvěru tak, že majetkovou výhodu úvěru získal jen ten z nich, který úvěr taktéž splácel.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 29. srpna 2013, sp. zn. 33 Cdo 856/2012, ECLI:CZ:NS:2013:33.CDO.856.2012.1)

[1] ŠVESTKA J., DVOŘÁK J., FIALA J. a kol. Občanský zákoník. Komentář. Svazek III. Praha: Wolters Kluwer, 2014, výklad k § 1013. ISBN 978-80-7478-546-7.

[2] ŠVESTKA J., DVOŘÁK J., FIALA J. a kol. Občanský zákoník. Komentář. Svazek III. Praha: Wolters Kluwer, 2014, výklad k § 1013. ISBN 978-80-7478-546-7.

[3] Srov. § 1144 obč. zák. a § 1147 obč. zák.

[4] Srov. SPÁČIL, J. a kol. Občanský zákoník III. Věcná práva (§ 976–1474). Komentář. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2013, s. 909. ISBN 978-80-7400-499-5.

[5] Srov. SPÁČIL, J. a kol. Občanský zákoník III. Věcná práva (§ 976–1474). Komentář. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2013, s. 913–915. ISBN 978-80-7400-499-5.

[6] Srov. SPÁČIL, J. a kol. Občanský zákoník III. Věcná práva (§ 976–1474). Komentář. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2013, s. 1048. ISBN 978-80-7400-499-5.

Zákon č. 37/2004 Sb., o pojistné smlouvě

Odstoupení od smlouvy

(1)

Pro řešení otázky, zda pojistná smlouva uzavřená na dobu určitou je smlouvou o vzájemném plnění, která v době prohlášení konkursu ještě nebyla zcela splněna ani dlužníkem ani druhým účastníkem smlouvy (§ 235 insolvenčního zákona), je rozhodující, zda k okamžiku prohlášení konkursu na majetek dlužníka nastaly (v návaznosti na uplynutí doby trvání pojistné smlouvy) účinky sjednané „prolongace“ pojistné smlouvy.

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 29. května 2014, sp. zn. 29 Cdo 2947/2012, uveřejněný pod číslem 115/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2014:29.CDO.2947.2012.1)

Komentář autorů

V odůvodnění sledovaného rozhodnutí se uvádí: „Platí-li za daného stavu, že pojistná smlouva byla uzavřena na dobu určitou (na jeden rok) s ‚automatickou prolongací‘ (tj. s ‚obnovením‘ na další rok), přičemž k ‚prolongaci‘ pojistné smlouvy mělo dojít až po prohlášení konkursu na majetek dlužníka, je z hlediska možné aplikace § 253 insolvenčního zákona[7] rozhodující, zda k datu prohlášení konkursu na majetek dlužníka již nastaly ‚účinky‘ sjednané ‚prolongace‘ pojistné smlouvy (v podobě vzniku vzájemných práv a povinností stran pojistné smlouvy i na další rok) [a z tohoto pohledu šlo o smlouvu, která k datu prohlášení konkursu ještě nebyla zcela splněna dlužníkem ani druhým účastníkem smlouvy], nebo zda smluvní strany mohly k datu prohlášení konkursu ‚prolongaci‘ pojistné smlouvy (a s ní spojené důsledky – vznik vzájemných práv a povinností smluvních stran na další rok) odvrátit.“

Úprava doby pojištění byla do 31. prosince 2013 upravena v zákoně č. 37/2004 Sb., o pojistné smlouvě, v § 19. Bylo stanoveno, že při sjednání soukromého pojištění na dobu určitou lze dohodnout, že za jistých podmínek uplynutím doby pojištění nezaniká, ale smlouva se prodlužuje. Toto pravidlo bylo převzato do § 2803 obč. zák., a proto je sledovaná právní věta aplikovatelná i v současnosti.

A právě otázka, zda již nastaly účinky „prolongace“ pojistné smlouvy, je rozhodující pro další postup insolvenčního správce ve smyslu § 253 insolvenčního zákona, který může za předpokladu naplnění podmínek podle citovaného ustanovení zákona od pojistné smlouvy odstoupit.

[7] Srov. § 253 insolvenčního zákona (ve znění účinném do 31. prosince 2013 – v době rozhodování sledované věci), podle kterého platí, že: „Nebyla-li smlouva o vzájemném plnění včetně smlouvy o smlouvě budoucí v době prohlášení konkursu ještě zcela splněna ani dlužníkem, ani druhým účastníkem smlouvy, insolvenční správce může smlouvu splnit místo dlužníka a žádat splnění od druhého účastníka smlouvy nebo může od smlouvy odstoupit (odst. 1). Jestliže se insolvenční správce do 15 dnů od prohlášení konkursu nevyjádří tak, že smlouvu splní, platí, že od smlouvy odstupuje; do té doby nemůže druhá strana od smlouvy odstoupit, není-li v ní ujednáno jinak (odst. 2).“

Zákon č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla

Leasingová smlouva

(1)

Nevyplývá-li z leasingové smlouvy něco jiného, vzniká od předání silničního vozidla registrovaného v registru silničních vozidel České republiky, jež je předmětem leasingu, leasingovým pronajímatelem leasingovému nájemci, oprávnění leasingového nájemce k jeho provozování podle § 2 odst. 16 zákona č. 56/2001 Sb. a leasingový nájemce se stává jeho provozovatelem.

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 26. září 2013, sp. zn. 23 Cdo 1766/2012, uveřejněný pod číslem 31/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:23.CDO.1766.2012.1)

Komentář autorů

Provozovatelem silničního vozidla registrovaného v registru silničních vozidel České republiky je podle platného znění zákona č. 56/2001 Sb., o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích, osoba, která je v registru silničních vozidel zapsána jako vlastník tohoto vozidla, není-li jako jeho provozovatel v registru silničních vozidel zapsána osoba jiná.

Leasingová smlouva je smlouvou inominátní, to znamená, že není výslovně upravena v právním předpisu (obč. zák.). Jde však o smlouvu, jejíž podstatou je pronájem věci na předem určené období. Nájemce se zavazuje platit stanovené splátky. Součástí smlouvy rovněž bývá dohoda o možnosti koupi věci za určitých podmínek.[8]

Pojištění odpovědnosti za škodu

(1)

Regresní nárok České kanceláře pojistitelů na náhradu částek, které plnila ze škodné události namísto pojišťovny, s níž měl mít vlastník vozidla smlouvu uzavřenu, lze uplatnit vůči tomu, kdo její povinnost plnit z garančního fondu vyvolal. Tím je řidič vozidla nebo jeho provozovatel, nikoli vlastník, který vozidlo nepojistil.

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 8. října 2014, sp. zn. 31 Cdo 4134/2011, uveřejněný pod číslem 18/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2014:31.CDO.4134.2011.1)

Komentář autorů

Jak plyne z odůvodnění sledovaného rozhodnutí: „Regresní nárok České kanceláře pojistitelů na náhradu částek, které plnila ze škodné události namísto pojišťovny, s níž měl mít vlastník vozidla smlouvu uzavřenou, je originárním nárokem majícím původ v § 24 odst. 7 zákona č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla, a lze jej uplatnit vůči tomu, kdo její povinnost plnit z garančního fondu vyvolal, což je řidič vozidla nebo jeho provozovatel, nikoli vlastník, který vozidlo nepojistil.“

Sledované rozhodnutí se vztahuje k zákonné úpravě před 1. lednem 2014.

V současné době se pojištění odpovědnosti z provozu vozidla podle § 6 odst. 1 zákona č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla, „vztahuje na každou osobu, která je povinna nahradit újmu způsobenou provozem vozidla uvedeného v pojistné smlouvě“.

Škodu je povinen podle § 2927 nahradit ten, kdo provozuje dopravu, nebo provozovatel vozidla. V případě, že někdo použije vozidlo bez vědomí nebo proti vůli provozovatele, je tento povinen nahradit škodu namísto provozovatele (srov. § 2929 obč. zák.).

Související judikatura

K danému tématu se Nejvyšší soud vyjadřoval i ve svých dřívějších rozhodnutích.

Není-li vlastník vozidla osobou odpovědnou za škodu způsobenou provozem jeho vozidla, k němuž nebylo sjednáno povinné pojištění odpovědnosti za škodu, nemá vůči němu Česká kancelář pojistitelů postižní právo podle § 24 odst. 7 zákona č. 168/1999 Sb., ve znění účinném do 28. 9. 2005.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 28. ledna 2010, sp. zn. 25 Cdo 3360/2007, ECLI:CZ:NS:2010:25.CDO.3360.2007.1, dostupná v ASPI – ID JUD164405CZ)

Pro rozhodnutí odvolacího soudu bylo rozhodující zodpovězení otázky, koho lze považovat za osobu bez pojištění odpovědnosti. Podle § 24 odst. 2 písm. b) zákona č. 168/1999 Sb. poskytuje Kancelář, tj. žalobkyně, poškozenému plnění za škodu způsobenou provozem vozidla, za kterou odpovídá osoba bez pojištění odpovědnosti. Za osobu bez pojištění odpovědnosti je pak třeba považovat tu osobu, která za škodu odpovídá, nikoli pouze osobu, která nesplní povinnost uzavřít pojistnou smlouvu ve smyslu § 4 zákona č. 168/1999 Sb. Provozování vozidla bez pojištění odpovědnosti je příslušným správním orgánem sankcionováno podle § 16 zákona, nezávisle na tom, zda je takovým vozidlem způsobena škoda či nikoli. S přihlédnutím k důvodové zprávě k § 6 zákona č. 168/1999 Sb. je pak zřejmé, že úmyslem zákonodárce bylo, aby se pojištění vztahovalo jak na provozovatele a další osoby odpovídající podle § 427 a násl. zákona č. 40/1964, tak i na osoby odpovídající za podmínek § 420 zákona č. 40/1964, např. řidiče vozidla. Za osobu bez pojištění odpovědnosti je tedy nutno považovat toho, kdo odpovídá za škodu způsobenou provozem takového vozidla, u nějž nebyla uzavřena pojistná smlouva ve smyslu § 4 zákona č. 168/1999 Sb.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 17. ledna 2008, sp. zn. 32 Cdo 2837/2007, ECLI:CZ:NS:2008:32.CDO.2837.2007.1)

Osobou bez pojištění odpovědnosti ve smyslu § 24 odst. 2 písm. b) zákona č. 168/1999 Sb. není osoba, která nesplní povinnost uzavřít k provozovanému vozidlu pojistnou smlouvu, nýbrž osoba odpovídající za škodu způsobenou provozem vozidla, ke kterému taková pojistná smlouva nebyla uzavřena.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 1. července 2008, sp. zn. 25 Cdo 990/2008, ECLI:CZ:NS:2008:25.CDO.990.2008.1, dostupná v ASPI – ID JUD138273CZ)

[8] Srov. odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 25. listopadu 2003, sp. zn. 30 Cdo 888/2002, ECLI:CZ:NS:2003:30.CDO.888.2002.1.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

Seznam zkratek

Z ROZHODOVACÍ PRAXE OBECNÝCH SOUDŮ

Zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

Ochrana vlastnictví – stavba

Plná moc

Podílové spoluvlastnictví – k podmínce pro vypořádání spoluvlastnictví prodejem věci ve veřejné dražbě

Svéprávnost

Věcná břemena

Zástavní právo

Zákon č. 37/2004 Sb., o pojistné smlouvě

Odstoupení od smlouvy

Zákon č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla

Leasingová smlouva

Pojištění odpovědnosti za škodu

Zákon č. 72/1994 Sb., o vlastnictví bytů

Zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

Z ROZHODOVACÍ PRAXE ÚSTAVNÍHO SOUDU

Zákon č. 184/2006 Sb., o odnětí nebo omezení vlastnického práva k pozemku nebo ke stavbě (zákon o vyvlastnění)

Vyhláška č. 440/2001 Sb., o odškodnění bolesti a ztížení společenského uplatnění

Zákon č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla

Zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník