Nekonečné pohádky

Bude jednou ...

Bratři Rybárovci

Copyright 2016 Branislav and Jaroslav Rybar

Illustrations and Cover Photo by Branislav Rybar

Translated from Slovak Language 2016 by Pett Gry

Correction by Pett Gry

ISBN 978-80-972281-7-0

All rights reserved.

No part of this book may be reproduced, stored in a retrieval system, or transmitted in any form or by any means (electronic, mechanical, photocopying, recording or otherwise) without the prior written permission of the publisher, except by a reviewer who may quote brief passages in a review to be printed by a newspaper, magazine or journal.

This ebook is licensed for your personal enjoyment only. This ebook may not be re-soldor given away to other people. If you would like to share this book with another person, please purchase an additional copy for each recipient. If you’re reading this book and did not purchase it, or it was not purchased for your use only, then please return to your favorite ebook retailer and purchase your own copy. Thank you for respecting the hardwork of this author.

Obsah

Píšťala a pes

Zvědavý chlapec a vítr

Lakomá vrána a její náprava

Stařík a elf

Sněhová vločka a děvčátko

Pes Ralf

Mravenec Gerby

Berea a vodní víla

Co hledáš Izraime?

Orel

Linky na autorov

Píšťala a pes

Dávno, pradávno, když ještě slunce zářilo jasněji a krásněji, a měsíc se mnohem více usmíval na zem, žil jeden mládenec. Býval sám se svým psem v malé chaloupce na okraji lesa, u obrovské řeky. Nedaleko byla osada, ve které lidé o tom mládenci vyprávěli nejpodivnější příběhy. A o to víc, že uměl podivuhodně krásně hrát na píšťalu.Hrál tak krásné, že se celá příroda roztancovala a také jeho věrný pes skákal s radostí na zadních nožkách. Mládenec se živil lesním ovocem a sem tam mu něco přinesli i osadníci, on jim za to vždy zahrál nějakou krásnou písničku. Každé ráno, při východu slunce, mládenec jako v omámení chytil píšťalu a hrál. Hrál dlouho. Lidem se zdálo, že hudba zaznívá až kdesi z nebe. Ty písničky v nich vyvolávaly něco zvláštního, touhu po něčem, co si neuměli vysvětlit. Potom … potom ovšem procitli, a pustili se opět do své každodenní práce.

Jenže, bohužel, u některých osadníků vyvolával zvuk píšťaly i nenávist. Tito osadníci byli zlí, protože bažili jen po bohatství a moci. Hlas píšťaly, který vyluzoval mládenec, v nich probouzel svědomí, které se pokaždé ozývalo:

"K čemu ti je tolik bohatství? Podívej se srdcem a uvidíš mnohem hezčí hodnoty."

Jenže chladný rozum působil na jejich srdce jako led. Změnil a zmrazil jejich city a pěkné myšlenky a místo nich dal své:

"Bohatství přináší moc. Musíš zničit mládence a píšťalu! Musíš! Musíš!"

Tak se v nich zahnízdila nenávist, která již byla k nevydržení. Vzájemně se krmili nenávistnými myšlenkami a v noci už nemohli ani spát.

I ve spánku slyšeli totéž: "Znič ho! Znič!"

Jedné noci se zlí osadníci sešli a společně kuli plány, jak sprovodit mládence ze světa.

A mládenec? Ten o ničem netušil, dál si vyhrával své písničky a jeho věrný pes kolem něj tančil.

Zlí osadníci se dohodli, že až bude černá noc, a mládenec bude spát, sprovodí ho ze světa. Jenže kdo to udělá? Na to byli příliš zbabělí. Proto si najali jednoho vyvrhele.

"Dostaneš měšec zlatých, pokud ho zabiješ!" Slibovali mu osadníci.

Vyvrhel souhlasil, protože se také zajímal pouze o peníze a nic jiného. V noci, kdy byla taková tma, že se ji dalo krájet nožem, vydal se vyvrhel k mládencovu domu, aby provedl svůj špinavý čin. Jenže to, s čím vyvrhel nepočítal, byl oddaný mládencův pes. Ten nespal. Vyvrhele čekalo v chaloupce takové překvapení a přivítání, na které do konce života nezapomněl. Protože pes nebyl nejmenší, vyvrhel byl rád, že žije. Od zlých osadníků nedostal slíbenou odměnu, ale tito se nepoučili, dokud sami na vlastní kůži nepocítili ostrost zubů věrného mládencova psa.

A kdo byl vlastně ten pejsek? Toho našel mládenec hubeného a na smrt vyhladovělého v lese. Už skoro ani nedýchal. Opatroval ho a staral se o něj, dokud pes nezesílil a neuzdravil se. Od té doby mu pes oddaně sloužil. Byl svobodný a volný, mohl odejít, kdykoliv by se mu jen zachtělo, ale zůstal u mládence a stal se opravdovým přítelem. Uměl vycítit každé nebezpečí, které jeho pánu hrozilo. Proto byl vždy ostražitý a po nocích nezamhouřil oko.

Tak mohl mládenec nadále vyhrávat své krásné písně a probouzet v lidech ještě větší touhu po dobrotě, ušlechtilosti a lásce. Lidé si pak svou touhou přivolali krásnější a radostnější život. A pokud si ho sami opět nezkazili zlem, žili ve štěstí a radosti. Mládencova píšťala je v tom jen povzbuzovala.

A pes? Ten hlídal svého pána až do své smrti. Byl oddaný a věrný a takový i zemřel.

Za odměnu ho po smrti čekal mnohem hezčí svět, kde již nemusel potkávat takové špatné lidi, jako byli lakomí osadníci.

Zvědavý chlapec a vítr

Byl jednou jeden chlapeček. Každé ráno hbitě vyskočil z postele a přes okno pozoroval ohýbající se větve stromů. Zdálo se mu to veselé, ale i podivné. Někdy foukal vítr tak silně, že strhával listí a větve se ohýbaly, divže se nezlomily. Chlapec byl velmi zvědavý, co to ten vítr je a jak to dělá. Ptal se rodičů, ale ti mu na to neuměli vůbec odpovědět. Ze dne na den byl zvědavější, ale i smutnější. Nikdo mu totiž nedokázal vysvětlit tuto záhadu.

"Jak to, že jednou je vítr silnější, jednou jemnější, jednou teplý, jindy chladný? Vždyť minule foukal tak silně, že sousedovi strhl střechu."

Uběhla nějaká doba a chlapečkovi stále vrtalo v hlavě to slovo "proč". Nikdo mu nedokázal odpovědět a už i rodiče nad ním kroutili hlavou, jestli se mu něco nepřihodilo.

Jednoho dne se chlapeček zatoulal hluboko do lesa a na cestičce potkal starou ženu. Poznal ji, byla to stařenka, která žila na kraji vesnice a lidé si o ní povídali ty nejdivnější a nejhrůzostrašnější příběhy. Ale, jak to bývá, děti dospělým nevěřily a nebály se jí. Ta stařenka byla ve skutečnosti velmi milá, dobrá a děti milovala.

Když tak těžce kráčela, krok za krokem, protože už měla svůj věk, chlapeček se nabídl, že jí pomůže s košíkem. Stařenka se zaradovala dobrému chlapcovu srdci.

"A copak jsi takový zadumaný, chlapče?" Zeptala se stařenka.

"Hmm ..." podíval se na stařenku a, cítíc, že to s ním myslí upřímně, odpověděl:

"Každé ráno se dívám ven oknem a vidím, jak vítr hýbe listím a větvemi na stromě - jednou silněji a jindy slaběji. A nevím proč. Nikdo mi neumí vysvětlit, kdo, nebo co je ten vítr," vyprávěl stařence svůj žal.

Ona se dobrotivě usmála a zeptala se, zda si nechce odpočinout, že jí se už podlamují nohy. Chlapeček samozřejmě souhlasil a pomohl jí sednout si pod statný strom.

"Když už jsme si sem sedli, snad bych ti také mohla pomoci," začala vyprávět stařenka. Chlapeček se na ni překvapeně, nevěřícně, ale i radostně podíval a řekl:

"Určitě? Mohla bys mi o tom zvláštním větru něco vyprávět? Povídej, povídej!" Prosil chlapeček stařenku nedočkavě.

"Dobře, dobře," zasmála se, "proto, že to chceš opravdu vědět a to nejen ze zvědavosti, nuže, co vím, to ti řeknu. Tak pozorně poslouchej."

Chlapeček, celý natěšený, sedl si vedle ní a začal pozorně naslouchat.

"Víš, chlapče, že Zem a to, co vidíme našima očima, není jediné místo, kde je život? Vysoko nad oblohou, kterou vidíš dennodenně nad sebou, stojí krásný zámek. Zde na Zemi mnozí slyšeli, že se jmenuje Větrný zámek. A víš proč? Proto, že v něm vládne král větrů - Oblačník. Je to velký král. Vládne nejen všemu, co žije v jeho říši, ale i všem větrným říším pod ním. Jeho zámek je celý z křišťálu. Nicméně není v něm chlad ani zima, jak by se zdálo. Celý zámek nádherně září a v těch třpytivých krystalech se odrážejí všechny barvy.

Oblačník mě věrného služebníka, který se jmenuje Pohvizd. Má pět synů, kteří také věrně slouží Oblačníkovi. Jejich matka Vichřice je občas doprovází i tady dole na Zemi. A kteří to jsou synové? Nejmladší se jmenuje Vánek. Je jemný a dobrý. Oblažuje chladivým vánkem dobré a pracovité lidi ... "

"To je ten, který fouká tak jemně, že se lístky jen sem-tam hýbou," skočil stařence do řeči rozradostněný chlapeček.

"Pravda, pravda, je to on," přikývla stařenka a pokračovala: "Spolu se svým druhým nejmladším bratrem Větříkem utěšují lidi v utrpení a připomínají jim, že pokud budou i ve svých trápeních vždy poctiví a čestní, tak na ně tam nahoře čeká jejich skutečný domov, kde se jim už nikdy nebudou dít nepravosti jako zde na Zemi. Přinášejí shora, z krásných krajů, zvěsti o Pánu tvorstva a zpívají lidem ty nejkrásnější písně."

Zde stařenka zesmutněla a položila ruku na chlapcovu hlavu. On se na ni udiveně podíval, ale ona pokračovala dál:

"Dlouho-předlouho tito dva bratři přinášeli lidem radost a do oken jim foukal čerstvý a osvěžující vítr. Až jednoho dne lidé na Vánek a Větřík zapomněli. Pozavírali okna a dveře a začali být zlí. Mysleli si o sobě, že všechno vědí lépe. Když to už bylo k nevydržení, Oblačník, král větrů, vida, že lidé se nechtějí napravit a obrátili se k špatnému, zakázal Vánku a Větříku foukat na zemi. Lidem poslal prostředního z bratrů, který se jmenoval Vichr. Ten lidem prudce foukal do oken, bouchal jim na dveře a hlasitě k nim volal, aby se polepšili a vzpomněli si na Pána světů. Ale lidé se ještě více zavírali, nadávali, brblali na Tetu počasí, na Slunečního prince, na Paní přírodu, na všechny, jen ne na sebe.

I Oblačník viděl, že se lidi po dobrém na správnou cestu nenavrátí, proto přikázal ostatním dvěma bratrům, kterých na zem posílal pouze zřídka, aby na ni odešli na delší dobu.

Jmenovali se Smršť a Uragán. Spolu se svou kamarádkou Metelicí začali na zemi dělat pořádek. Vyvraceli lidem domy, vyvraceli celé lesy a ničili jim úrodu. Lidé začali bědovat a někteří si v těžkých chvílích znovu vzpomněli na Pána světů a na dobro. Nicméně bylo jich málo. Ty Smršť a Uragán ušetřili. Opět k nim zavál Větřík a Vánek a opět jim vyprávěli o krásných zámcích a hradech, o obrovských královstvích, v nichž vládnou vznešení králové a královny. Šeptali jim o zahradách, o krásných bytostech, které tam žijí. Všichni, i lidé, kteří tam nahoře přebývají, slouží největšímu králi králů - Pánu světů. Tak, milý chlapče, už víš, proč vítr fouká jednou slaběji a jindy silněji?" Zeptala se stařena chlapečka.

"Už vím!" Odpověděl chlapec okouzlen tím, co slyšel.

"A to ještě není všechno, co vím," přidala stařenka, "když se budeš lépe dívat na oblohu, uvidíš vzdušné a oblačné víly, které tam dovádějí a tančí. Jsou velmi krásné - s dlouhými vlasy rozfoukanými na všechny strany. Pokud budeš dobře naslouchat, uslyšíš, jak zpívají nádherné písně. A když budeš opravdu chtít, mohou se stát tvými kamarádkami," skončila stařenka a usmála se na chlapečka, který, celý užaslý, nemohl promluvit ani slovo.

Stařenka mu připomněla, že je potřeba vydat se domů, aby ho nezastihla tma. Rozloučil se tedy a rychle uháněl domů, aby ho rodiče nehledali.

Odteď se chlapeček každé ráno díval, jak se větrní bratři proháněli sem a tam. Už nebyl smutný, protože věděl, kdo jsou. A možná se mu také zdálo, že vidí překrásné víly tančící na obloze. Kdoví ...

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972281-5-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Píšťala a pes

Zvědavý chlapec a vítr