Kocour Mak spěchá domů

Dagmar Galas

Ukázka z elektronické knihy

Copyright

Autorka: Dagmar Galas

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2016

ISBN:

978-80-7512-487-6 (ePub)

978-80-7512-488-3 (mobipocket)

978-80-7512-489-0 (pdf)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Máme tři koťata

Když jsem přišel na svět, byl jsem tááákhle malinký, neměl jsem skoro žádnou srst a vůbec nic jsem neviděl. Moje maminka byla strašně moc hodná - pořád mě umývala a když jsem se odkulil o kousek dál a necítil jsem teplo jejího kožíšku, začal jsem fňukat, ona mě hned zase přikulila zpátky a párkrát mě přejela tím svým vlhkým jazýčkem, abych se uklidnil, že je všechno v pořádku, že jsem se neztratil.

Myslím, že jsem měl ještě nějaké sourozence, protože se to vedle mě pořád nějak vrtělo, občas to tam naříkalo - to asi když se některý z nich „ztratil“, tak jako já. Bylo to tam samá packa, ale protože jsem zatím nic neviděl, nedokázal jsem ty packy spočítat. Pořád se to vedle mě mlelo - jednou jsem dostal herdu do žeber, pak mi zase někdo lezl po zádech nebo se mě snažil vystrnadit z místečka, na které jsem se uvelebil a chystal se spát.

O několik dní později jsem uslyšel nějaký šepot a chichotání. To jsem pořád ještě nic neviděl. Najednou mě něco nadzvedlo a měl jsem pocit, že jsem se ocitl někde ve vzduchoprázdnu. Začal jsem kolem sebe čichat, protože jsem cítil nějaký neznámý pach. Moje maminka totiž voněla senem. A moji sourozenci dokonce začali volat o pomoc - asi se jim dělo nějaké příkoří. Bylo na tom něco divného - maminka předla, sourozenci - stále ještě nevím kolik jich je - mňoukali, tak jsem pro jistotu pokrčil čenich, otevřel tlamičku, abych ukázal svoje bezzubé dásně, a začal jsem syčet.

„Ti jsou ale roztomilí,“ slyšel jsem.

„Hele, tady ty dvě mourovatý, co držím já, jsou holky.“

„A ta moje číča je… kluk. A je to pěknej macek. Podívej, o kolik je větší než ty dvě.“

„Aha, hm - a má takovou zvláštní barvu. Takovou kočku jsem ještě neviděla.“

„Já taky ne. Ta barva je taková jako šedomodrá.“

Tak ten zvláštní šedomodrý kluk jsem asi já. Vlastně - teď jsem si vzpomněl - moje prabába byla dáma, skutečná šlechtična a pocházela až z daleké Persie. No a do toho se nějak připletl můj praděda, francouzský gentleman - rodilý Kartouzan - takže tu podobu jsem asi zdědil po něm.

„A jak jim budeme říkat?“

„Těm kočičkám Míca a Missy?“

„Hm… jo, zní to dobře. A jemu?“

Taky se mi ta dvě jména líbí. Takže mám dvě sourozenkyně - nebo jak se to správně řekne.

„Macek?“

„Aby začínali všichni tři na M?“

„Já nevím, to zní jako Macek-Pucek.“

No brrr, to zní fakt příšerně. Vymyslete si něco lepšího. Když jsem tedy tak zvláštní, ať k tomu mám i příslušné jméno.

„Tak z toho vezmeme jenom ta první písmena a zkrátíme to na Mac.“

Jo, ano, to už vypadá dobře. Připadám si jako anglický sir nebo lord Mac. Ale… protože já jsem na rozdíl od svých praprarodičů rodilý Moravák, budu se psát docela obyčejně, a sice: Mak.

O pár dnů později se mi otevřelo levé očičko, a za další den i to pravé. Panečku, to byla ale paráda. Všechno jsem si mohl pěkně prohlédnout a potom i očichat.

Naše maminka si vybrala, k tomu aby nás přivedla na svět, prádelnu, a v té prádelně jsou stará kamna, která mají vespod takový otevírací šuplík. Zepředu to šufle pěkně přiléhá, takže není vidět dovnitř, co se tam děje, ale zezadu je to nižší, takže si tam pěkně zalezla a v tichosti nás povila. Jenže naše panička je chytrá hlava a brzy to zjistila. Vycpala látkový pytlík senem a podložila ho pod nás, abychom to měli pohodlnější, a proto taky naše maminka tak krásně voní - jak už jsem se zmiňoval.

Nějak nám to šuplátko začalo být poněkud malé - tedy ne že bychom se tam nevešli, ale trochu jsme povyrostli a potřebovali jsme pro svoji činnost větší prostor. Postavil jsem se na zadní tlapky a zkoušel jsem přelézt tu nízkou zadní stěnu. Posunoval jsem jednu zadní packu za druhou - trochu mi to prokluzovalo, ale nějak se mi podařilo vydrápat na vršek, a pak jsem se volným pádem překulil na druhou stranu. Tam to bylo tuze zajímavé. Byla tam odložena spousta věcí - nepoznal jsem, jestli se jedná o potřebné věci, nebo zda jsou to jen staré krámy - bedničky, kbelíky, plechový škopek, valcha, umělohmotná vanička, stůl, zavařovací sklenice - šla mi z toho dočista hlava kolem.

Z ničeho nic se otevřely dveře - lekl jsem se tak, že jsem sebou cukl - a dovnitř se přihrnuly dvě asi tak jedenáctileté dívky.

„Jé, podívej se na našeho Macka.“

No co to má znamenat? Dohoda přece jasně zněla, že budu Mak. Macek se mi vůbec, ale vůbec nezamlouvá.

„Chudáček, on asi vypadl a pak nebude umět trefit zpátky.“

Ale houbelec, vím přesně, odkud jsem přišel a kudy se tam vrátím.

„Musíme ho dát zpátky do toho šuplete.“

Jedna z nich mě uchopila, což se mi taky nelíbilo, tak jsem začal prskáním projevovat svoji nespokojenost.

„Téda, ten je ale roztomilý, když se zlobí.“

Srandičky si ze mne dělat nebudete. Vytáhl jsem svoje tenoučké drápky a zatnul je do ruky, která mě držela.

„Au, to se nedělá,“ vykřikla dívka a skoro mě hodila do otevřeného šuflete, které ta druhá bleskově povytáhla.

Byl jsem pořádně naštvaný, protože mi to sebralo spoustu energie, abych se dostal na tu druhou stranu, a taky mě namíchlo to zkomolené jméno. Musel jsem se otřepat, abych ze sebe alespoň částečně dostal tu zlost. Myslel jsem, že to tam trošinku prozkoumám, ale ty dvě mi to překazily. Jen tak mimochodem - jedna se jmenuje Kristýna a ta druhá Pavlína. Zatím jsem ale nepochopil, která je která, protože si jsou děsně podobné. Jsou to totiž dvojčata a patří naší paničce. Když tak o tom přemýšlím, tak my musíme být trojčata, ale zas tak úplně podobní si nejsme, a taky patříme té samé paničce. To jsem trochu myšlenkami odběhl - rozhodl jsem se, že dneska si už dám pauzu, zítra je přece taky den.

Zrovna jsem se připravoval na tu další průzkumnou výpravu, když jsem uslyšel nějaké kroky a křapnutí dveří. Škoda, že není to šufle povytažené ven. Předem bych aspoň viděl co se tam děje a kdo přichází. Zadní „východ“ je situovaný do zdi, takže se musím spoléhat pouze na svůj sluch.

„Tak koťátka-děťátka,“ slyším a podle hlasu poznávám paničku. „Budete se učit jíst a také běhat - nemůžete být pořád jenom zavření.“ Šuplík se vysunul, panička nás všechny tři vzala naráz a postavila na zem. Okamžitě jsme kolem sebe začali čichat a rozhlížet se. Naše maminka taky vyskočila a začala příst a třít se paničce o nohy. Došel jsem k závěru, že je všechno v naprostém pořádku a vydal jsem se prozkoumávat terén. Panička něco nalévala a přelévala, pak zase něco vyklepávala - a to něco náramně dobře vonělo. Svůj průzkum jsem odložil na neurčito a vrátil jsem se k paničce. Moje maminka už v misce něco olizovala, tak jsem se k ní přidal a taky si líznul.

„Zlatíčka, hezky papejte, to je masíčko z plechovky přímo pro takový kočičí dorost jako jste vy.“ Každého nás pošimrala za krčkem: „Trochu se protáhněte, já se za chvíli vrátím a zase vás uložím do pelíšku.“

Lízal jsem a lízal a pak jsem si kousíček uždibl - bylo to moc a moc dobré - taky nám panička tady mohla nechat klidně i dvě ty plechovky. Myslím, že by z nich nic nezbylo, protože se Míca i Missy olizovaly div ne až za ušima. Pak jsem ještě ochutnal to bílé ve vedlejší misce a zjistil jsem, že to také není až tak špatné.

Po baště následovala očista - maminka nám olízala tlamičky a pro jistotu to vzala přes čenich až na čelo a kolem uší. Pak se začala sama dávat do pořádku - navlhčila si přední tlapku a otírala si s ní prvně jednu tvář a pak i tu druhou. Pro nás to bylo znamení, že nám dala volno a my se konečně mohli vydat na ten slíbený průzkum.

Byla tam spousta zajímavých zákoutí - temných, průchozích, ale i zatarasených. Do jednoho takového jsem si vlezl, protože jsem tam viděl natažené nějaké stříbrné nitky. Ale, uf, ach, ne.

Cosi se mi namotalo na čumáček. Snažil jsem se vycouvat, jenže jsem do něčeho narazil a nemohl jsem se z toho úzkého prostoru dostat ven. Zpanikařil jsem a začal vřískat. Maminka pro mě okamžitě přiběhla, chytila mě za kůži za krkem a hupsla se mnou do šuplete. Ani jsem nestačil zaregistrovat co na to Míca a Missy. Než mě maminka položila na ten senový pytlík, tak se mnou setsakramentsky zatřásla - to bylo něco jako výprask - abych příště nelezl, kam nemám, protože bych se pak nemusel dovolat pomoci.

Rostli jsme jako z vody. A to tak rychle, že jsme během jednoho týdne „chodili předem“. Panička nám nechala šuple povytažené a my jsme se dostávali ven stylem „šplh přes vysokou překážku“. Ráno kolem sedmé nám donesla snídani, v poledne oběd a pak ještě večeři. Jeden den se s obědem tak nějak opozdila a my toho využili k páchání lumpáren. Když se totiž nabaštíme, jdeme si odpočinout, pak chvíli blbneme a pak je zase další jídlo. Tentokrát se ta chvíle ale dost protáhla a to naše blbnutí se nám poněkud vymklo z tlapek. Jak už jsem říkal - všude byla v té prádelně spousta věcí, takže jsme se jeden druhému schovávali. To si vždycky někdo z nás někam zalezl a ti druzí dva ho hledali. Ten schovaný byl samozřejmě zticha jako pěna a když šel ten druhý kolem, tak ta „pěna“ vystartovala z úkrytu a na toho dotyčného skočila. Ten se samozřejmě ulekl, začal se bránit a byla z toho rvačka (to všechno ovšem jenom jako), která vyústila v honičku. Pozoroval jsem takhle z úkrytu Mícu a Missy jak si to spolu rozdávaly. Právě se packovaly u košíku s rybízem, který asi chtěla panička zavařovat, když Míca za ten košík skočila, Missy si o něj opřela přední tlapky, natáhla se a uštědřila jí pohlavek. Košík se však převrhl a bobule rybízu se rozkutálely po zemi. Obě se na to chvíli dívaly a pak se „přískokem vpřed“ do sebe zase pustily.

Kousek od nich byla na stoličce položená bednička, ve které stály dvě zavařovací láhve, a také tam bylo uložené plato s vajíčky. Míca se do bedýnky vydrápala a pěkně seshora chtěla Missy „ťafnout“, jenomže bedýnka byla širší než ta stolička, takže se pod tíhou Mícina tělíčka převážila, sklenice spadly s řinkotem na betonovou podlahu a rozbily se. O vejcích raději ani nemluvím. Ty se slily v jednu velkou kaluž. Možná zůstalo nějaké celé, ale neměl jsem čas je kontrolovat.

Obě se na sebe opět vrhly. Missy se dala na úprk, kličkovala mezi překážkami a posléze se dostala pod okno, na kterém visela skoro až dolů záclona. Nevím, jak na to přišla, ale najednou na té zácloně visela a šplhala po ní nahoru jako po žebříku. Míca ji okamžitě následovala. Já jsem na ně stále koukal zpoza koštěte, ale už jsem nedokázal déle odolávat a rozběhl jsem se za nimi. Vyskočil jsem do vzduchu, zachytil se drápky oček a šplhal.

Když jsem se dostal asi tak do poloviny, zdálo se mi, že už jsem dost vysoko, tak jsem se jenom držel. Stejně tak moje sestřičky. Byl jsem těsně za Missy, která mrskala konečkem ocásku a šimrala mě s ním pod nosem. Trochu jsem jí do něj jen tak ze srandy hryznul. Missy vykvikla, trhla sebou a rozhoupala tím záclonu. Začalo se mi to líbit. Snažil jsem se tedy dělat všelijaké pohyby a ono se to s námi krásně houpalo. Jenomže ono asi nic netrvá věčně, nebo tady spíš platilo, že nic nevydrží věčně. Záclona se u garnýže vytáhla z několika žabek a my jsme klesli dolů. Naštěstí nikdo z nás nespadl, jen se mi zhoupnul žaludek.

Byli jsme tak zabraní do té lumpárny, že jsme ani nepostřehli, jak jde panička po dvoře. Nebo nás třeba viděla oknem, jak tam řádíme a potichu se plížila, aby nás překvapila. To teda fakt muselo být pro ni překvápko, když otevřela dveře a uviděla tu spoušť. „Dětičky-kočičky, takhle by to tedy nešlo, to bychom přestali být kamarádi.“ Přistoupila k oknu a jednoho po druhém nás sundávala a vyprošťovala drápky z oček záclony. Chtěl jsem sám slézt dolů, ale nějak jsem nevěděl jak na to - vždyť nahoru to bylo tak snadné…

V sobotu ráno za námi přišly Kristýna a Pavlína. Ještě jsme pospávali a nepřipadalo mi, že už by byl čas snídaně. Obě měly na sobě taková dlouhatánská trička - skoro až na zem. Ty jsem na nich ještě neviděl. Dřeply si k nám a hladily nás. Ta jedna povídá: „Mamka říkala taťkovi, aby se už konečně zašel na ta koťata podívat a něco s nimi udělal.“

Nevím, která z nich to řekla, stále ještě nechápu která je která, přestože dneska má každá jinak zbarvené to dlouhé tričko. A co vlastně chtěla říct tím: aby s nimi něco udělal?

„Já jsem se ptala mamky,“ pokračovala ta druhá, „jestli bychom si nemohli Maka nechat, ale mamka řekla, že ne, protože ta druhá kočka už to co nevidět taky vyklopí a pak že bychom tady měli překočkováno.“

„To je blbý. On je tak krásný.“

„Hm, to je. Pojď, vrátíme se do postele, aby nás tady mamka nenachytala.“

Po snídani jsem vůbec neměl náladu dělat lumpárny. Pořád mi vrtalo hlavou to, co ta jedna řekla. Oni se nás chtějí zbavit, protože je nás tady moc. Ale jak se vůbec takové zbavování koťat provádí?

Nový domov

V neděli odpoledne jsme právě odpočívali, když jsem zaslechl nějaké hlasy. Přišla panička, vzala Mícu a Missy a odnesla je pryč. Chvíli bylo slyšet nějaké vzdálené mňoukání a pak to utichlo. Naše maminka seděla vedle mne a napjatě poslouchala. Když nastalo ticho, několikrát mi olízla tlamičku jako by chtěla říct, že je všechno v pořádku, že se vůbec nic neděje. Tak jsem jí také olízl tlamku.

Bez mých sestřiček, které se už nevrátily, tam bylo pusto a prázdno. Neměl jsem si s kým hrát a dělat lumpárny. Panička teď nechávala otevřené dveře od prádelny, tak jsem bloumal po dvorku nebo se vyhříval na sluníčku. Maminka naznala, že už jsem dost velký, takže nepotřebuji žádnou péči a šla si po svém - šla navštívit svoje kamarádky a kamarády ze sousedních domů. Zůstal jsem sám.

Příští sobotu k nám přišla na dvůr nějaká cizí paní. To jsem zrovna ležel natažený pod lavicí a pospával. Cukl jsem sebou, když na mne promluvila. Chtěla na mne sáhnout, jenže já jsem to ale nechtěl, tak jsem se zvedl a odběhl o kus dál a nespouštěl jsem z ní oči. Měl jsem kolem žaludku takový divný pocit.

„No tak Maku,“ řekla panička, „přece by ses nebál. Ta paní je moc hodná, bude se o tebe dobře starat. Určitě se ti u ní bude líbit,“ přišla ke mně a vzala mě do náruče. To jsem vždycky začal příst, ale dneska se mi zrovna nechtělo. Její uklidňování mi nepomáhalo. Bál jsem se.

Ta paní se přiblížila na dosah, začala mne hladit a potichu na mne mluvila. Ani si nepamatuji, co všechno povídala. Pak se tam najednou objevil jakýsi chlap a v ruce držel věc, která se mi pranic nelíbila. Panička mne do té věci strčila a zaklapla dvířka. Byl jsem odnášen a posléze odvážen do neznáma. Mňoukal jsem z plných plic, ale tentokrát mi nepřišel nikdo na pomoc.

Když auto zastavilo, řekl ten chlap: „A jsme tady. Doufám, paní Zdeničko, že si ten kocour u vás brzo zvykne a nebude pořád takhle příšerně mňoukat.“

Budu si mňoukat tak dlouho, jak to uznám za vhodné - o tom nebude za mne nikdo rozhodovat.

Zdenička mu poděkovala za odvoz a vystoupili jsme. Pak odemkla nějaké dveře a vešli jsme do takové dlouhé chodby. Natahoval jsem krk a větřil. Byly tam cítit úplně jiné pachy, než jsem byl zvyklý. Vypadalo to, že tam žádné další zvíře není.

Vešli jsme do kuchyně, Zdenička položila tu věc, která omezovala moji svobodu na podlahu, otevřela dvířka a lákala mne ven: „Zlatíčko, Maku, pojď. Tak polez ven a pojď si to tady prohlédnout - tohleto bude odteďka tvůj nový domov.“

Byl jsem tak trochu nejistý, to cizí prostředí mě děsilo - zvedl jsem tedy tlapku a zamňoukal. Zdenička mne vytáhla, usmála se na mne a přátelsky mě šimrala pod bradičkou. To mám moc rád, ale dneska mi to zas tak moc příjemné nebylo.

„Porozhlédni se kolem sebe, já ti zatím ohřeju trochu mléka,“ ještě mne pohladila a pak mě položila na zem. Asi se na mě už předem připravila, protože otevřela u nějakého kastlíku dvířka a vytáhla dvě misky, které postavila na podlahu.

Natahoval jsem zase krk a prozkoumával terén. Občas jsem mňouknul - stále jsem doufal, že je to nějaká hra a že se odněkud vyřítí Míca nebo Missy, vrhne se na mne a začne mne packovat. Jenže nic takového se nestalo - vůbec žádná kočkovina tady nebyla cítit.

Při svém průzkumu jsem se dostal do obývacího pokoje, kde byl pěkný koberec. Zrovna se mi začalo chtít čůrat. Nevěděl jsem co s tím, tak jsem si přidřepl… Trochu jsem se za to styděl, ale mláďata to prý tak dělají. Pak jsem rychle odběhl, jakože jsem to nebyl já. Jenomže se tam objevila Zdenička. Vzala mě a strčila mi nos až k té vsáknuté loužičce. Bránil jsem se, snažil jsem se couvat, ale nedařilo se mi to. Nenápadně jsem protočil oči - aby to neviděla. Já přece vím, že to je moje.

Pak Zdenička vytáhla z kapsy nějaký tenký bílý papírek, přitiskla ho k té loužičce a oba nás někam odnášela. Dostali jsme se do koupelny, kde byl připravený nějaký domeček. Zdenička tam ten papírek hodila a pak tam strčila i mne. Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet. Trochu jsem to tam očichal a znechuceně vyběhl ven.

Při dalším prohledávání kuchyně jsem se zastavil u misek, které mi Zdenička připravila. Na jedné byly granule a v té druhé mléko. Párkrát jsem si v něm smočil jazyk, abych jí udělal radost. Zdenička mě stále pozorovala a pořád mi byla v patách. Nevím, z jakého důvodu uznala za vhodné, aby mne chytila a odnesla zase do toho domečku. Chvíli jsme na sebe jen tak koukali a pak mě napadlo, že když už jsem tady, že bych si mohl cvrknout. To bylo jásotu - byl jsem strašně moc chválen a hlazen.

Večer mi bylo dost smutno. Byl jsem zvyklý si zalézt do šuplíku a spát, ale tady jsem nevěděl, kam mám zalehnout. Začal jsem mňoukat a doufal jsem, že budu pochopen. Zdenička mě vzala do náruče, sedla si v obývacím pokoji do houpacího křesla, dala si mne na klín a hladila mě.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Máme tři koťata

Nový domov