Táto kniha vznikla aj vďaka štipendiu, ktoré poskytol Literárny fond.

Jej vydanie podporila firma 582 s.r.o.

Monika Kompaníková

Na sútoku

© Monika Kompaníková, 2016

Design & Layout © Tomáš Kompaník, 2016

Slovak edition © Artforum, 2016

Font face: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

1

Anička zvrtne kľúč v zámke a odstúpi odo dverí. Kľúč sedí pevne usadený v kľúčovej dierke, povrázok visí cez uško, hojdá sa a naráža uzlom do dverí. Dievča nerozhodne stojí meter odo dverí a načúva. Stojí bez pohnutia, za dverami je ticho, celý dom meravý. Spoza okna počuje tichý šelest stromov. Keď pohýbe rukou, rukáv sa obtrie o nazberkané organzové šaty, látka zašuchoce. Uhladí si dlaňami sukňu divadelného kostýmu, vyberie kľúčik a pozrie cez kľúčovú dierku do izby.

Vidí okrúhly výrez, najskôr len rozbitý farebný ornament, sklíčka roztrúsené v kaleidoskope. Predtým, ako z izby vyšla, zatiahla závesy a nechala len úzku škáru, ktorou prenikalo do miestnosti trochu raňajšieho svetla. Rozvidnieva sa. Keď si oko privykne, uvidí vo výreze ruku prevesenú cez okraj postele a dva prsty zľahka sa dotýkajúce podlahy. Rukáv svetra vyhrnutý, modré žily križujú hrubé zápästie a chrbát ruky. Vidí aj časť trupu, zelený sveter, paplón a škatule od topánok zasunuté pod posteľou. Obrázok sa rozmaže, keď sa pohne a pritlačí si oko na kľúčovú dierku. Krásne šaty zašuchocú.

Vidí obraz nad posteľou. Zaostrí, oko ju trochu reže, žmurkne, zaostrí. Smutná krajina s jeleňom v popraskanom sadrovom ráme visí už roky v otcovej izbe na klinci oproti dverám. Jeleň pozerá priamo vpred, do kľúčovej dierky, nohy trochu rozkročené, koruna parožia vpletená do konárov stromov. Osiky alebo hraby bez listov, hustý bezpečný háj, cesta vydupaná v tráve sa vinie pomedzi naklonené stromy. Vzadu, v úzkom kline medzi stromami ustupujúce kopce splývajú s nebom. Jeleň pomyká ušami, jedno ucho zaoblené, druhé tvarom podobné šípu, nozdry doširoka roztiahnuté hľadajú strelca. Kopce ustúpili a zbledli.

Zrazu sa ruka visiaca z postele pohne, telo sa pomrví, tatko asi otočil hlavou. Anička sa zľakne náhleho pohybu, vzpriami sa a prepletie si povrázok pomedzi prsty. Kľúč v dlani pevne stisne.

– Ššš… –, šepne. Len aby sa neprebudil, ešte musí aspoň dve-tri hodiny spať. Potom, cez obed, príde ho zobudiť, donesie mu do izby čisté oblečenie, ktoré už prichystala. Alebo nie, schová všetko to špinavé, montérky, zelený vojenský prešivák, flanelové košele so stvrdnutými odrobinkami betónu a čisté oblečenie nechá na stoličke. Len nech sa dobre vyspí, nech je večer v poriadku.

Anička opatrne cúvne až na okraj schodov a ešte chvíľu nerozhodne stojí a pozerá na dvere. Nič zlé sa nemôže stať, vraví si v duchu. Tato sa vyspí a všetko bude v poriadku. Potom pôjdu spolu do školy. No teraz ho treba v izbe zamknúť.

2

Zobudí ma pocit zimy. Pošúcham studené palce na nohách jeden o druhý, zašmátram po paplóne, nájdem ho a potiahnem. Pevne zakrútený do môjho paplóna leží vedľa mňa aj môj syn, hovie si na bezpečnom dne svojho detského sna. Sadnem si a položím nohy na studenú podlahu. Prejdem do kúpeľne, vypijem odstátu vodu, ktorá zostala na dne pohára, pozriem sa do zrkadla. Kúpeľňa je osvetlená len slabým svitom pouličných lámp a moja tvár v zrkadle má príliš členitý povrch, vyzerá hrboľato a unavene. Vrátim sa do kuchyne, odhrniem záclonu, vyzriem von na ulicu.

Každú noc sa kvôli niečomu prebudím. Cítim zvláštny tlak, akoby príliš ťažké, vodou napité oblaky tlačili na strechu, krov vŕzga, steny stonajú. Niekedy vrznú dvere, syn pricupká do postele, bosé nohy ťapkajú po dlážke, paplón, ktorý občas ťahá za sebou, strháva na zem veci. Inokedy ma v spánku kopne do brucha, spadne z postele, rozplače sa. Niekedy slastne mľaská alebo rozpráva. Keď ma nezobudí on, zobudí ma očakávanie niečoho, čo ma vyrušiť môže, no v skutočnosti vôbec nemusí, telo aj zmysly po šiestich rokoch reagujú precitlivene. Z postele vstávam už automaticky, vraciam sa a zase zaspávam celkom bezbolestne. Len vypitá voda v pohári na umývadle si pamätá, aká bola noc.

Za oknom je november a tma sa od tej predošlej niečím líši. Chvíľu stojím, žmolím záclonu medzi prstami. Niečo sa vonku zmenilo a neviem, čo to je. Takmer každú noc pozerám na ten istý obraz a teraz neviem nájsť tú nepatrnú zmenu. Obraz, ktorý vidím, nie je ničím výnimočný, ani len malebný či zaujímavý. Grafitmi postriekaná trafostanica stojí na svojom mieste rovno pod oknom, odkvap je rovnako naklonený ako včera, naproti rodinné domy, obludné kocky s fasádou potiahnutou sivým brizolitom, okolo ktorých sa vinie asfaltová cesta. Pri múre jedného domu, tesne pri päte stĺpa lampy, ktorá nesvieti, sliepňa drobné červené svetielko, niekto tam chodí zapaľovať sviečku, pred troma dňami tam zomrela žena. Pozerali sme spolu, ako ju oživujú — ruky dvoch pracovníkov záchrannej služby striedavo stláčali hrudník, v šere sa blýskali reflexné pásky na rukávoch a kolenách ich červených overalov. Najprv bol všade zhon, pohyb, potom sa pohyb spomalil, pravidelný a presne vypočítaný rytmus záchrany života sa potrhal. Zostali so zvesenými hlavami sedieť na obrubníku vedľa tela, chvíľka ľútosti a možno únavy, šesť hodín ráno, šero, prsty stvrdnuté ranným mrazom. Syn videl len modré a červené svetlá sanitiek a policajných áut, ako v reklame na LEGO, výhľad na telo mu zakrýval strom a súvislosti mu unikli. Radoval sa, že sa vonku niečo deje.

Nie som si celkom istá, či skutočne vidím svetlo, knôt a živý oheň, či vidím len odlesk prázdneho kahanca. Po chvíli si uvedomím, že pouličné lampy nesvietia. Preto je tma iná, taká hustá, až sa tlačí do okien.

Zrazu tmu pretnú dva kužele predných svetiel auta, ktoré vychádza spoza zákruty, svetlá sú ostré, skáču po zvodidlách, plotoch a holých kríkoch. Keď auto zmizne, vrátim sa do postele, Jakub sa lenivo prevalí, rozhodí roztopašne ruky a odhalí hrudník, v tejto polohe taký zraniteľný. Ústa pootvorené, na brade zaschnutá slina. – Ššš, tichučko…, – šepnem.

Ráno vstávam rovnako automaticky, sadám si na posteľ, položím nohy na studenú podlahu. Chlapec už leží skrútený do klbka, akoby si aj on uvedomil, že takáto poloha je bezpečnejšia. Chvíľu pozerám na jeho nohy posiate modrinkami, tenké nožičky, okrúhle kolienka a takmer pri kolenách veľká hlava. Drobná dlaň s prstami popísanými fixkami uvoľnila v spánku zovretie a roh vankúša, ktorý predtým tuho držala, sa jej len zľahka dotýka.

Zakryjem chlapca svojím teplým paplónom a odšuchcem sa do kuchyne. Zodvihnem rýchlovarnú kanvicu, poťažkám ju v ruke, je plná, trocha vody vyšplechne a stečie po nej na dosku stola. Zapnem ju, vyberiem čajník. Čaj, voda, cukor, citrón, každé ráno rovnako, občas niečo chýba. Je mi to jedno, okrem chlapca tu nie je nik, kto by mi to vyčítal. Vždy sa nájde niečo, čo chýba alebo nefunguje, alebo je inak, ako bolo včera, ako sme si to predstavovali. Niekedy je kvôli tomu v kuchyni krik, lebo chlapec chce to a to a nič iné, ale nakoniec sa uspokojí aj s pohárom mlieka. Čo už. – Nemôžeme mať všetko, – vravím mu, – nečakaj, že vždy všetko bude tak, ako si to ty predstavuješ. – Občas takýmito rečami ospravedlňujem svoju vlastnú neporiadnosť a nepripravenosť, čo neznamená, že by som podobné výchovné teórie nebrala vážne. Kým voda v kanvici buble, pozerám na bodku pri múre. Svetlo teraz nevidieť, len červený umelohmotný kahanec a žlté listy, zakliesnené medzi stĺpom a múrom domu.

Chlapec ťapká po chodbe, váhavou chôdzou vystupuje zo sna a vstupuje do studenej kuchyne.

– Mami…, – zaševelí, obtrie sa o mňa ako mačka, aby sa uistil, že tam skutočne stojím a sadne si za stôl. Sála z neho teplo a pokoj, vonia tuhým spánkom, ešte je omámený, ešte sa len odlepuje odo dna svojho sna. Chvíľu sa na seba dívame, on ešte celkom neprecitol, viečka mu padajú nadol a kútiky úst zvesí, akoby už-už chcel začať fňukať. Po chvíľke je jeho pohľad už jasný a priamy, zamilovaný do ženy, ktorú najlepšie pozná a o ktorej nemá žiadne pochybnosti, pred ktorou necíti ostych, len nekonečnú dôveru a ničím nepodložený obdiv. Tento pohľad ma reže. Sklopím oči. – Mami, – vydýchne ešte raz. – Dobré ráno, – poviem.

3

Anička dostala šaty len včera pred generálkou, v plátennom vrecku stiahnutom šnúrkou, v chvate medzi skúšaním a natieraním kulís. Nebolo v tom navonok nič slávnostné ani jedinečné, ako si predstavovala, len jej niekto pri rozdeľovaní kostýmov hodených na kopu uprostred telocvične strčil do ruky mäkký okrúhly a na dotyk drsný balík, neprimerane malý a vulgárne obyčajný oproti jej veľkým očakávaniam. Vzala ho, pritlačila na hruď oboma rukami a utekala ho schovať do školskej tašky, aby si to náhodou ešte niekto nerozmyslel a nevzal jej šaty a rolu.

Lenka, ktorá viedla divadelný krúžok, šikovne pobádala deti k tomu, nech samy určia, kto čo bude hrať, aby rola pre ne nebola odmenou alebo trestom, ale niečím ako údelom. V krúžku boli dvaja prváčikovia, niekoľkí druháci a tretiaci, zmes rôznych pováh a charakterov. Tí starší mali ambície, niektorí sa nestihli prihlásiť na iné krúžky a niektorým divadelný krúžok naordinovala školská psychologička ako pomôcku na ceste k zdravšiemu sebavedomiu. Najmladší sa predvádzali s čistou radosťou, keď bolo treba tancovať, tak skackali a rozhadzovali rukami a bolo im jedno, či tancujú na svojej značke prilepenej lepiacou páskou na podlahe, či sú chrbtom alebo tvárou k publiku. Tí najstarší v samoľúbom kŕči napodobňovali gestá speváčok z videoklipov a zvádzali boj s vlastným telom, za ktoré sa hanbili.

Tretiačke Aničke pripadla jedna z hlavných úloh viac - menej šťastnou náhodou. O túto rolu stála viac ako ostatní, už len kvôli tým krásnym nariaseným šatám, ktoré si chcela aspoň raz v živote obliecť a ku ktorým sa nevedela inak dostať. Kým pochopila, čo sa deje, ostatné deti si rozdelili najľahšie úlohy, kde sa veľa nehovorilo, kríky, zvieratá a snehové vločky a jej pridelili jednu z dvoch hlavných úloh s množstvom textu a pesničkou bez hudobného sprievodu. Hlava sa jej v tej chvíli naplnila predstavami o premiére a všetkom, čo k nej patrí — predmety, zvuky a svetlá, hudba, trblietavé ľahučké šaty, zamatová opona, tlmené hlasy slávnostne oblečených ľudí v hľadisku, potlesk, vstup na scénu, potlesk, kvety, kulisy, všetko to, čo premení obyčajnú telocvičňu na snovú ideálnu krajinu. Bolo toho toľko, až sa jej predstavy, očakávania a oveľa prozaickejšia skutočnosť premiešali a ona vo chvíli tohto prvého nesúladu predstáv a reality zostala zmätená a vyľakaná.

Objemný balík natlačila do tašky a v mrákotách bežala z krúžku domov. Šaty vybalila, až keď otec odišiel na nočnú šichtu na stavbu, a čas medzi tým prežila v trýznivom čakaní. Z plátenného vrecka sa vyliala záplava staroružovej organzy, pás sivej saténovej stuhy a niečo biele dokrkvané s dvoma rukávmi pošitými flitrami. Síce páchli potom a niečím pivničným, rukáv mali natrhnutý, no boli to šaty požičané zo skutočného divadla a mali kruhovú širokú sukňu, ktorú tvorilo desať či dvanásť sukienok navrstvených na sebe. V studenej kuchyni pôsobili až nepatrične, ako artefakt z iného sveta, z celkom inej doby, určené iným ľuďom, nie Aničke a jej otcovi, ktorý v tej chvíli v kohosi rozostavanom dome nahadzoval kelňou vápennú omietku a utieral si nos do rukáva montérok.

Otec posledné týždne začal chodiť aj na nočné šichty a nechával Aničku doma samotnú s tým, že je už veľká, rozumná a on jej dôveruje. A peniaze navyše sa zídu. Prvý raz odchádzal s výčitkami, ustarostený a vrátil sa skôr, ako sľúbil. Anička spala tak, ako ju uložil, všetko bolo v poriadku a on si zvykol odchádzať večer častejšie a zostával dlhšie. Uložil ju do postele, nechal svietiť svetlo na chodbe, k posteli jej položil termosku s čajom, nastavil budík, aby nezaspala do školy a poprosil susedu, aby ju predtým, ako pôjde sama spať, skontrolovala. Stačí, ak na ňu zakričíte odo dverí, ak sa neozve, tak spí. Nemusíte chodiť hore. Len ak by plakala, povedal. Ale to ona nebude, dodal. Nechajte si kľúč, ak by sme sa vymkli, bude u vás. Nič viac, nič menej. Nikdy ju nepozval dnu, nikdy nezačal dlhší rozhovor a vždy jej vykal, i keď nebola oveľa staršia a zdieľali spoločný plot medzi záhradami.

Občas prišiel opitý, poznala to podľa toho, že cestou na poschodie do svojej izby hrmotal, na posteľ sa zvalil v montérkach a ráno sa nezobudil. – Už to viac neurobím, – vravel ako školák zakaždým, keď vytriezvel, alebo – nestaraj sa do mňa, – keď ešte vytriezvieť nestihol. Iný tato, iným, neznámym hlasom. Nemusela mu nič hovoriť, ani sa pýtať, jej prítomnosť samotná bola výčitkou. Keby bol doma ešte niekto, kto by mu v takejto situácii pomohol, alebo by vďaka nemu k takýmto situáciám ani nedochádzalo, bolo by všetko jednoduchšie, iné. Zodpovednosť aj vina by sa rozložili. Keby bol doma niekto, kto by občas tiež niečo pohnojil tak ako on, jej pozornosť by sa viac rozptýlila. Takto vidí len jeho, pozerá naňho sústredene ako na cieľ pred výstrelom, ale žiaden výstrel nepadne. Anička len nemo civí a nemo chodí po dome, v ktorom sa to ťaživé ticho znásobuje ako v ozvučnici.

Keby bol doma sám, bez Aničky, bolo by mu jedno, ako vyzerá a ako sa správa a možno by mu bolo v tej ľahostajnosti tiež dobre, lepšie. Keby nerástla, ale zostala by malým drobcom, ktorý len nezrozumiteľne brble a nekriticky prijíma to, čo mu najbližší človek ponúkne. Keby ho tak nepozorovala, nesledovala. Keby sa jej v tvári nezrkadlilo tak jasne všetko, čo jej pochodovalo hlavou, všetky tie detsky úprimné, nekontrolované a nebojácne myšlienky, keby nebola zrkadlom jeho samotného, aký by bol jeho život jednoduchý. Bol by len on sám, s minimálnymi ambíciami a s vierou vo vlastnú bezmocnosť a vinu rodičov a štátu, ktorá dokáže v človeku príjemne utlmiť výčitky a ospravedlniť všetky zlyhania.

Anička sa naňho v skutočnosti nehnevala, ona mala oňho strach. Pripadal jej chorý, keď ležal na posteli a nevládal sa pohnúť, krehký, keď sa opieral o veraje dverí a snažil sa udržať rovnováhu. Slabý, keď sa znovu opil — len deň-dva po tom, ako vyslovil sľub, že prestane. Sľub dverám, stenám, oknu, vranám, čo v záhrade za oknom bojovali s tvrdými škrupinami vlašských orechov. Do Aničkinej tváre sa bál pozrieť aj keď bol triezvy, aj keď bol na mol a taký neadresný sľub sa akosi ľahšie porušuje. Hľadal kadejaké výhovorky, ale sám vycítil, že je nepresvedčivý, že keď im sám neverí, tak ich nedokáže vierohodne vysloviť. A to malé dievča, na ktoré si ani po ôsmich rokoch nevedel zvyknúť, sa len pozeralo a pozeralo a nič nevravelo a to mlčanie bolo horšie ako jedna nahlas vyslovená, slovami ohraničená výčitka, lebo bolo bezodné. Radšej sa jej vyhýbal, vždy sa bolo na čo vyhovoriť. Veľa spal a veľa pracoval.

4

Chlapec sedí za stolom, sedí nakrivo a tvári sa znudene, nechce sa mu čakať na raňajky. Keď ich dostane, tak ich ofrfle, aj keď ich urobila jeho milovaná mama. Na výber však nemá, ak nechce byť hladný, musí ich zjesť, nič iné mu dnes neponúkam, lebo nič iné ani nemáme a ak by sme aj mali, tak mu dám zas len jogurt, nech zje niečo poriadne. Poobede pôjdeme do pekárne, sľubujem, a dáme si buchty, tak ako minule — minule Jakub zaspieval tete v predajni pesničku o buchtách a ona mu dala tri navyše, tak sme sa natlačili, pusy od cukru, prsty lepkavé, na jesennom kabátiku poprašok bieleho prášku. Zdvihlo nám to náladu, domov sme sa vracali zakvačení do seba a ja som ho nenapomínala, ani keď skočil do kaluže a voda ošpliechala nejaké dievčatko v ružovom overale. Zašušlal, že má tri a pol, tri a pol a už zložil pesničku o buchtách, teta v pekárni mu uverila a tak boli buchty.

Teraz sa vŕta v jogurte, snaží sa premiešať ho tak, aby mu naspodku zostalo trochu čistého džemu, aby tam mal akože prekvapenie. Vynaliezavý chlapec, ktorý si nájde pre seba niečo pekné a výnimočné aj tam, kde sotva niečo také je. Jogurt s dnešným dátumom spotreby, príchuť jablko/škorica. Aspoň sa budem viacej tešiť, vraví a snaží sa sám seba presvedčiť, že jogurt s mdlou chuťou je skvelý a zdravý a tak veľmi si ho prial, a keď z neho zje dve tretiny, tak sa ešte aj prehrabe k pokladu na dne. Zázračná formulka — aspoň sa môžem viacej tešiť — občas funguje, ako aj iné formulky, ktoré už v útlom veku brzdia jeho živočíšnosť a odhodlanie a ktoré som ho naučila, aby som z neho vychovala optimistu plného trpezlivosti a pokory.

Na dne téglika ho čaká niečo žlto bodkované, čo mu nechutí, a sklamanie, ktoré prežíva, je obrovské. Snaží sa ho predo mnou zakryť, no brada sa mu trasie, zvraštená tvár pripomína akéhosi trolla, na líci zasychajúci džem. Kľaknem si k nemu, obliznem mu prst a ponorím ho do cukorničky. Daj si toto, poviem mu a pomôžem mu trafiť prst do úst. Chvíľu premieľa cukor jazykom a pozerá s pokojným sústredením na mňa, jeho tvár sa skoro dotýka mojej, cítim ešte vôňu perín a jeho teplých snov. Zrakom jazdí po mojej tvári, v očiach sa vždy na moment zastaví, ponorí sa do nich ako do jazera, do knihy, číta vo mne, no nepozná tie správne písmená a tak zmätený uhne a pokračuje v putovaní po pláňach čela a líc. Potom mi tým cukrovým prstom prejde po očiach, po vráskach, vlasy pridrží za uchom. – Mama, ty si ešte mladá, však? Ty ešte nezomrieš, – vypadnú z neho ťažké a hranaté slová, veta zaseknutá niekde medzi otázkou a ubezpečením. Silene sa zasmejem, – nie, čo si… pravdaže nie! To ti prečo, preboha, napadlo? –

Včera sme boli pozrieť starého otca, môjho otca, ktorý leží v posteli v Sanatóriu u milosrdných sestričiek. Pustili nás k nemu spolu na moje naliehanie, na krátku chvíľu, lebo deti pod pätnásť na toto oddelenie v záujme ochrany ich duševného zdravia nepúšťajú. Zombíci majú pred deťmi zostať schovaní v bezpečí videohier.

Otec sa pomaly vykráda z vlastného tela. Každým dňom stráca hmotnosť, tvrdé chuchvalce svalov, silné stehná a ramená, ktoré k nemu vždy patrili, telo vstrebalo, stratili sa. Jeho hlava je ako prázdna škrupina, vyfúknuté vajíčko, pod váhou ktorého sa neprelomí už ani len naškrobený nemocničný vankúš. Včera nepovedal jediné slovo, nevydal zo seba žiaden artikulovaný zvuk, okrem zvukov telesných, ktoré už nevie ovládať.

Jakub sedel na posteli, jazdil autíčkom po takmer plochom, mierne zvlnenom povrchu paplóna. Na konci postele spod paplóna vytŕčajú dve malé nožičky s opuchnutými zdeformovanými kĺbmi. Ak nazberá do rúk dosť sily, vytiahne si paplón až na bradu, no paplón je krátky, studené nohy mu prečnievajú. Keď mu niekto paplón stiahne na nohy, vytŕča mu šľachovitý krk aj ramená. Chudne, ale svoju výšku si zachováva. Nechce, aby sme sa na neho v takomto stave pozerali, sestrička nám to šetrne vysvetlila, preto si paplón stále priťahuje. – Som jeho dcéra, videla som ho už všelijako, – vravím. – Rešpektujte to, – vraví ona. Je bezmocný. Plienky, žlč, pokožka, ktorá nedrží pohromade.

Tiché a spomalené prostredie doliečováka, nepríjemné pachy a chodba plná pootvorených dverí chlapca zneistili. Kráčal pri mne ticho, na nič sa nepýtal. Nevedel, kam si má sadnúť, čo povedať, ako sa správať, len sa tisol k môjmu stehnu. Je vnímavý, nebolo mu treba hovoriť, že smrť je za niektorými z tých pootvorených dvier, možno už čaká vo vedľajšej izbe a tu sa veru dvere nezatvárajú, môže chodiť slobodne, kde uzná za vhodné. Posadila som ho na posteľ, do ruky mu dala autíčko, aby mal na dosah niečo známe. Chvíľu sme len ticho čakali. Chlapec si starého otca prezeral pátravým pohľadom, bol v tej chvíli preňho viac nezvyčajným objektom, pred ktorým má bázeň, ako starým otcom. Pozoroval, ako vyzerá, ako dýcha, chripí. Toto tu je starý otec? Pýtal sa pohľadom. Videla som na ňom, že by sa rád niečoho dotkol, napríklad žltkastého palca trčiaceho spod paplóna, aby zistil, aký je na dotyk. Nevedel, či môže, či sa to smie. – Podaj starému otcovi ruku, ak chceš, – povedala som mu. No starý otec mal ruky zakvačené do paplóna, spod brady mu trčalo osem zahnutých paličiek a Jakub nevedel, ako chytiť ruku, ktorá sa sama neponúka. Chcel by, no starý otec mu nepomohol. Pomôžte vy mne, hovorilo skrútené telo, urobte so mnou niečo, ja sám som bezmocný, bezmocný a ponížený.

Jakub teda prešiel končekmi prstov po hrebienku kĺbov, chrbtom ruky sa mu pritom dotkol brady a pichľavého strniska. Malo to byť pohladenie, no hmota, ktorej sa dotkol, bola zvláštna — tvrdé, studené a drsné kamienky poukladané v rade vedľa seba — že hneď stiahol ruku späť a zatváril sa previnilo. Ako keby sa dotkol meteoritu vo vitríne múzea, hmoty z hlbokej a vzdialenej minulosti.

Otec sa mi pred očami rozpadáva, aj zvonku, aj zvnútra. Jeho pamäť je na franforce, telo ako suchá slivka vylučuje posledné kvapky štiav, už ich iba vylučuje. Všetko, čo prijíma, doň tečie pod tlakom, hadičkami z fliaš zavesených na stojanoch. Telo sa nebráni, no nijako nepomáha. Leží mierne naklonené a tak doň všetko ľahko vtečie. Z parapetnej dosky pri posteli už dávno zmizlo ovocie a sucháre, ktoré som mu doniesla tak, ako je tu zvykom. Oči má bezduché a prázdne, zmenili sa doslova zo dňa na deň. Neviem, či ma počuje, či ma vníma a aké sú jeho myšlienkové pochody, či sa spomalili a scvrkli rovnako ako telo.

Pred necelým štvrťrokom na dvore odpadol, udrel si hlavu o liatinový rám cirkulárky, na hrudník mu padlo niekoľko rozpolených polienok. Na chvíľu stratil vedomie a doma nebol nikto, kto by mu pomohol. Ležal tam pár hodín, kým na dvor nevyšiel sused a nezavolal sanitku. Sused potom prestrihal pletivo oddeľujúce ich záhradu od našej, aby ho mohli naložiť. Náš dom bol ktohovie prečo zamknutý. Mesiac sa oňho starajú láskavé sestričky v doliečováku, dva predchádzajúce preležal v nemocnici, na rôznych oddeleniach. Na rôznych oddeleniach postupne zistili, že mal vredy na žalúdku, anémiu aj zápal pľúc bez príznakov. Rozbitú hlavu. Malú mozgovú príhodu. Znie to tak roztopašne, ľahkovážne. Malá nedeľná mozgová príhoda, po ktorej sa zvyšky, čo sa podarí zachrániť, zhrnú na kôpku, pozliepajú a uložia na bezpečnejšie miesto.

Malá mozgová príhoda zasiahla aj mňa. Len s veľkými ťažkosťami si dokážem vybaviť jeho niekdajšiu tvár. Vidím ho slabého, vystretého pod nemocničným paplónom, jeho obrysy, vlasy, ktoré zožltli. Chcela som si pozrieť fotky, aby som si ho pripomenula, no nenašla som žiadne fotografie z posledných tridsiatich rokov, len dve-tri malé fotky jeho strnulej tváre zatavené vo fólii nejakých dokladov. Našla som niekoľko obrázkov z vojny, niekoľko skupinových odfotografovaných pred jaskyňou, pod Tatrami, pri tanku po vojenských manévroch, no v tej skrumáži tvárí ho sama neviem identifikovať. Ještěd, štyria muži v bundách s kožušinovým golierom pred špicatou kozmickou loďou, jeden z nich má hlavu zakrúžkovanú fixkou, no nevedno, či zakrúžkoval niečiu hlavu on, alebo jeho hlavu niekto iný, ponášajú sa na seba ako bratia. Nemáme spoločných priateľov ani rodinu, a tak sa nemám koho spýtať. Nemáme jedinú spoločnú fotografiu. Na všetkých je len Jakub alebo ja, niekedy spolu, odfotení nakrivo samospúšťou, s odrezanými nohami alebo vrškom hlavy, v albume a na ploche počítača vo foldroch roztriedených podľa mesiacov a rokov, pri každej fotke popis. Otec nikde. Možno mu pri narodení sudičky nainštalovali ochranný štít, ktorý odráža blesky a žiarenie, a možno preto je otec taká nedobytná pevnosť.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1

2

3

4