Peter Krištúfek

TELÁ

© Peter Krištúfek, 2016

Design & Layout © Palo Bálik, 2016

Slovak edition © Artforum, 2016

Font face: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Napokon, ako hovorí legenda, človek bol stvorený z blata, a nie z ametystu.

Barnett Newman

Musíme sa prepracovať k hudbe, ktorá bude súčasťou hluku okolia, ktorá ho vezme do úvahy. Predstavujem si melódie, ktoré zmäkčujú zvuky vidličiek a nožov, ale neprekrývajú ich, netlačia sa do popredia. Zaplnia tie ťažké pauzy, ktoré niekedy preniknú medzi spoločne obedujúcich priateľov. Ušetria ich nevyhnutnosti všímať si každú banálnu poznámku. A zároveň sa podarí zneutralizovať zvuky ulice, ktoré sa tak nediskrétne vtierajú do konverzácie.

Erik Satie

ANATOME, sive ANATOMIA, est ars, quae docet situm, figuram, nexum, fabricam, actionem & usum partium corporis humani. OBIECTVM eius primarium, est corpus humanum. SVBIECTVM anatomes est Vir.

Lavrentii Heisteri Compendivm anatomicvm

Spozornieš, niečo leží na zemi.

Zohneš sa po lesklý prívesok a zdvihneš rozšliapnutého chrobáka so zlatými krovkami. Veci sa menia, sú neustále v pohybe.

Nad týmto práve premýšľal Filip, keď sa ho Barbara (neznáma okoloidúca, celkom pekná, vysoká, dokonca by sa dalo povedať, že veľká, okolo dvadsaťpäť, možno o kúsok viac, takto mohla vyzerať stará mama, keď bola mladá) nervózne spýtala, ako sa dostane k hotelu Arcadia. Ukázal na trolejbus stojaci na zastávke, povedal, kde má vystúpiť. Chcel ešte niečo dodať, ale Barbara sa rozbehla, pretože trolejbus sa už-už chystal vyštartovať. Áno, stihla by vbehnúť do zatvárajúcich sa dverí, keby jej z vrecka nevypadla kniha – a z nej sa nevysypala kopa poznámok na malých útržkoch papiera. Filip spravil pár krokov, zdvihol ich a zavolal na ňu. Dvere sa zavreli, trolejbus odišiel bez nej. Namrzene sa vrátila, poďakovala mu, vlastne to len tak zamrmlala, zvrtla sa. Pár sekúnd sa za ňou pozeral, ako si trucovito sadla na lavičku a začala papiere pchať naspäť do knihy – letmo si všimol, že je to Lovecraft, zbierka poviedok, ktorú poznal, ultramarínová obálka s kresbou a bielym písmom. A pobral sa preč.

Dnes je nezvyčajne teplo, premýšľal kráčajúc. Jar, koniec marca, okolo splnu – takto blízko má byť mesiac vraj až o osemnásť rokov. Písali v novinách. Znie to trochu desivo, ale aj vzrušujúco.

Spomienky sú čisto chemická záležitosť. Tá žena, podobná na mladú, už dávno mŕtvu starú mamu, napríklad voňala nejakým parfumom obsahujúcim ružu. Stará mama ich pestovala v záhrade, ostrou a príjemnou vôňou mu ju pripomenula. Určite preto. Inak sa ani nepodobali, alebo možno trochu, súdiac podľa sépiových fotiek z tridsiatych rokov. Miestnosť plná stojatého cigaretového dymu, nie čerstvého, ale takého, čo sa už stihol rozplynúť po celom priestore, plus pár kvapiek vody po holení Windsor, to bol zasa zhmotnený otec. Už navždy, dokonca aj vtedy, keď pre problémy so srdcom musel s fajčením prestať. Mama obľubovala ťažké olejovité parfumy Moschus. Lucia, jeho o kúsok staršia sestra, všade okolo seba šírila Chloé. Keď ju občas pobozkal – šetril tým, pretože ich súrodenecký status zvlášť neprežíval, ale napriek tomu sa to stávalo, napríklad pri gratulácii k nejakému sviatku –, zachytil okrem ušľachtilej kvetinovej vône aj jemnú octovú arómu akejsi kozmetickej vodičky na pleť, s ktorou mala večne problémy. To bola presná pachová stopa jeho sestry.

Nadýchol sa čerstvého vzduchu, aby vypudil z hlavy príbuzných. Skorá jar prináša zvláštne duševné rozpoloženie, nepokoj, človek niekam určite musí ísť a mal by rozhodne niečo spraviť, ibaže nie je celkom jasné kde a čo.

Bol úplne obyčajný deň, slnečno. Filip mieril do práce. Krátky pohľad na hodinky mu povedal, že pešo by to odtiaľto nemalo trvať viac než tridsať minút.

***

Barbara sedela na lavičke a čakala na ďalší trolejbus.

Vlastne bolo jedno, kedy príde na to stretnutie. Povedali, že sa tam môže zastaviť kedykoľvek. Mala si len prezrieť prípadný priestor na filmovanie. Keď povie predbežné áno, aj tak všetko ostatné potom rozhodne režisér s architektom.

Ten muž, ktorého sa pýtala (asi v jej veku alebo o niečo starší, s ostro rezanou tvárou, s okuliarmi, zarastený, s ustupujúcimi vlasmi, ledabolo oblečený), jej niekoho vzdialene pripomínal, len si nevedela spomenúť koho. Vyzeral ako ten anglický herec? Meno, meno, meno. Vzdala to.

Keď dostane svoje dni, má intenzívnejšie, hlbšie spomienky, bežalo jej hlavou. Spomína si na úplne iné veci ako zvyčajne – a v nečakaných súvislostiach. Je to dokonca tak, ako keby sa už pred spustením toho všetkého krvavého dobrodružstva ozývalo dávne a silné volanie rodu (často si to predstavovala ako hlasy žien, čo tu boli pred ňou), vždy si spomenie na mamu, ktorá umrela. Pred mesiacom sedela na hradnom kopci a pozerala sa dolu na Dunaj. Z hladiny sa vzniesla veľká biela labuť, nemotorná a ťažká ako ona a jej mama. Pozorovala toho vtáka a po tvári jej tiekli slzy.

Pocítila ďalší nával tepla.

Do kalendára si tie dni vždy poctivo značila. Najsilnejšie krvácanie dvakrát podčiarkla, nielen kvôli intímnym záležitostiam, ale najmä preto, že vtedy vždy všetko takto silno prežívala. Musela si dávať veľký pozor, aby neprehnala svoje reakcie na niečo, čo ktosi povie, alebo čosi, čo urobí a jej sa to prípadne nebude páčiť. Koncom roka – počas prázdnych dní pred Silvestrom, keď už Vianoce takmer odzneli a všetci čakali na Nový rok, keď nebola možná žiadna práca, veselosť sa vytratila, zostala iba sladká otupenosť, nikam sa neponáhľať, nič súrne nerobiť, planéta sa prestala krútiť a oddychovala, odfukovala hlbokými pomalými výdychmi –, vtedy si Barbara kalendár zvyčajne prezerala. Drobné zápisky, stretnutia, svoje dni a spomínala.

Kedy vlastne bude mať deti? Nikdy nie je neskoro. Alebo je neskoro vždy? Ako hovorievala Andrea, kamarátka z detstva – Keď má žena deti, je to ako vlastnosť. Je to ako súčasť jej charakteru. Všetko sa tým zmení. S Martinom sa stretávala, vyzeralo to, že veci vyústia do vzťahu, ale nakoniec to prezrelo ako ovocie, a stalo sa z toho také to zvláštne polotekuté a obradné priateľstvo, ktoré už dávno mala chuť ukončiť. On to teda určite nebude!

Zdvihla hlavu a pozerala, či sa už neblíži trolejbus, nechcela, aby jej znovu ušiel pred nosom.

Tam hore v okne, na druhej strane cesty, ktosi hral na klavíri. Aj jej otec, ktorý umrel už dávno, na ňom hrával, počas celého detstva bol ich byt plný hudby. Len kvôli nemu sa naučila hrať tiež. Satie, Chopin, Debussy. Pripomínali jej ho. Rada na otca spomínala prstami. Keď podvečer príde domov, bude si rozhodne musieť zahrať. Určite. La cathédrale engloutie. Možno. Alebo niečo iné.

***

Filipovi zvyčajne stačilo, že niekde pracuje a dostáva za to peniaze. Nič viac ani nechcel, nemal chuť zamýšľať sa a trápiť, budovať kariéru ako ostatní naokolo, túžil mať len pokoj. A tak to bolo aj teraz – už druhý mesiac robil strážnika vo verejnom sklade, zastrčenom kdesi na konci Petržalky. Bral to tak, že ľudia si sem odkladajú nepotrebné spomienky. Spomienky, ktoré zbytočne zaberajú priestor, no vyhodiť ich by bolo predčasné. Skrátka, na čas nechcú o nich nič vedieť. Pravdaže, keby to niektorému z nich vysvetľoval, asi by si klopal na čelo. Väčšina ľudí nad predmetmi, čo ich obklopujú, nepremýšľa ako nad zhmotnenými útržkami uplynulého života, pripomienkami minulosti. Nevedia o tom, nechcú vedieť. No a sem do skladu si len veľmi prakticky ukladajú veci, ktoré sa im nevojdú do bytu. Nakrátko, zvyčajne však na dlhšie. Mesačne platia za svoj priestor a potlačené spomienky ležia hlboko v podvedomí.

Premýšľal, že podvedomie teda musí pripomínať takýto sklad. Na začiatku sedí ktosi, u koho sa zapíšete a on vám prezradí kódy, vloží do ruky kľúč. Pridelí vám kobku požadovanej veľkosti, do nej vŕšite odrezky a odstrižky svojej existencie, ktorých sa len tak ľahko nedokážete vzdať. Postupne to začína pripomínať geologické vrstvy – paleolit, mezolit, neolit. Alebo, ak chcete – detstvo, dospievanie, po prvom sťahovaní, pred svadbou, po rozvode. Môžete sem prísť, kedy chcete. Na niektoré veci už ale nedosiahnete, lebo sú príliš hlboko, iné sa vytratili z vašej pamäti, o ďalších len tušíte, že tam kdesi sú. A tak to ide dokola.

Pre Filipa znamená jediné vyrušenie, len keď musí ísť odomknúť a dozerať na uloženie alebo vybratie všetkého toho nábytku a sošiek, kníh a obrazov – sprevádzať nového zákazníka a vyprevádzať starého. Musí byť prítomný iba fyzicky, presne to mu vyhovuje. Môže sa inak venovať sám sebe a vlastným myšlienkam. Zhodí pracovnú bundu, občas sa vyzlečie len do trička, sadne si pod prístrešok za obdĺžnikom skladiska a pozerá do zvlnenej krajiny za mestom, kde narýchlo vybetónovaná plocha ešte zvádza boj s novou trávou, ale potom sa vzdá a nechá ju ovládnuť celý priestor. Tam v diaľke je diaľnica, na horizonte vidí nekonečne plynúce body a úsečky, počuje jednoliaty vzdialený šum a občasné zakvílenie vtáka z niektorého z dvoch stromov, ktoré má vo výhľade. Počúva hudbu a slní sa.

Ak má nočnú, môže spať, sklad obchádza len vtedy, keď sa mu zachce, s baterkou, nikto ho nekontroluje, má so sebou psa, čo sa tu teraz rozvaľuje vedľa kresla, v ktorom Filip sedí. Niekto ho tu nechal, tak si ho privlastnil. To kreslo, nie psa – ten by mal byť normálne zavretý v neďalekom koterci za dvojitým pletivom, ale Filipovi je ho ľúto. Zaslúži si výbeh, ako všetci.

Peňazí nedostáva veľa, ale aspoň tu vládne pokoj. Človek môže zotrvávať ukrytý za chrbtom rušného sveta, kde každý niečo stíha, za čímsi uteká, vybavuje a ženie sa. A svet im kladie urputný odpor, ako hocikomu, kto sa o niečo snaží. Prečo to tak je, netušil, ale netýkalo sa ho to.

Obrátil tvár k slnku a pocítil lúče na tvári. Nával tepla – to iste nie je slnko, ale alergia, bude musieť užiť liek, ráno na to zabudol. Liesky, breza a jelše už potichu kvitnú, šíria všade vzduchom svoj neviditeľný peľ, ktorý mu spôsobuje upchatie nosa a nepríjemné škriabanie na podnebí, malátnosť a záchvaty kýchania, ktoré zvyčajne – a nevedel prečo – končia záplavou šťastnej a veselej nálady. Telo je ozaj podivuhodná záležitosť.

***

Barbara pri prehliadke hotela zažila zvláštne bliknutie – vôňa dreva jej pripomenula niečo, čo nedokázala presne zachytiť, možno to bolo letné popoludnie v chalupe na Látkach, kedysi dávno, keď tam ešte chodili s bratom a rodičmi, keď sa ešte o nič nemusela starať; ako vyzerá, kde býva, kde zoženie ďalšie peniaze, kedy zaplatí účty Alebo to možnože bola opačná strana roka, lyžovačka na ktorejsi chate v Tatrách, rozhorúčenosť po dlhom dni na snehu, smiech a alkohol veští nejakú formu telesnej rozkoše. Usmiala sa.

„Môže byť? Hodí sa vám to?“ spýtala sa jej hotelová manažérka uprostred veľkej miestnosti, ktorá sa úporne snažila v návštevníkoch hotela vyvolať dojem, že odtiaľto len pred maličkou chvíľou odišiel Jan Jiskra z Brandýsa so svojou konkubínou. Zavrtela hlavou, vyšla von a zo strmého schodiska pozerala dolu do širokého patia. V starožitných kreslách diskutovalo niekoľko mužov v oblekoch. Znamená dostatok peňazí spokojnosť? Nevedela odpovedať – ešte nikdy ten pocit nezažila. Ale tí ľudia tam dolu sa tvária spokojne. Takže asi áno.

Pravdepodobne ani netušia, že v tomto dome podľa povesti kedysi brutálne zavraždili bratislavských husitov, zdalo sa jej, že to tu cíti, ale zrejme to bol len prelud. Necítiť vo vzduchu krv? – chcela sa opýtať, no včas sa zarazila, nemohla si predsa dovoliť pôsobiť ako šialená. Možno sa kuchár porezal do prsta pri krájaní mrkvy a molekuly pachu to privialo až sem. Ale nie, zas až taký dobrý čuch určite nemá! Ani v tomto svojom stave.

Spravila odtiaľto ďalšiu fotografiu a potom ešte jednu, aby režisér s architektom mali prehľad o priestore, a poďakovala sa. Úslužná manažérka, s profesionálnym, nacvičeným úsmevom a presnou moduláciou hlasu, sa s ňou rozlúčila pri recepcii a silný pocit androidnosti ešte podčiarkla presne vystrihnutou chôdzou na vysokých opätkoch smerom ku kancelárii, presne načasovaným pohodením vlasov a posunutím okuliarov na koreň nosa – čo bol zrejme tik, ale absolútne dokonalo zvládnutý. Po ňom nasledovala nezúčastnená krátka konverzácia s poslíčkom (možno ani nevyslovovali zmysluplné slová). Barbara sa fascinovane nechala unášať celou tou neskutočnosťou a umelosťou. Táto žena určite nechodí na záchod a nikdy nedostala menzes, jej dieťa sa narodí v skúmavke alebo ho vyrobia v továrenskej hale na Taiwane. Toto všetko ju istotne naučili na manažérskom kurze, šikovne predstierajúcom psychológiu a sociológiu, určenom pre ľudí, ktorí sa každučkú vec musia naučiť, aby boli schopní fungovať v reálnom svete. Inak by zostali len klbkom drôtov a silikónu.

Vydýchla si, keď sa konečne ocitla na ulici, s pocitom, že dnes už nemusí robiť vlastne nič, čo v nej vyvolávalo zároveň radosť i úzkosť. Jarný vzduch ju opäť nasal do seba a Barbara kráčala po hrboľatých mačacích hlavách, rozrušená aj roztúžená, vdychovala vôňu akýchsi kvetov, ktoré nepoznala a ktorá prichádzala odkiaľsi spoza rohu. Bezmyšlienkovite ju nasledovala.

***

Vinco, farmakológ a tak trochu aj experimentátor, inak Filipov spolužiak z gymnázia, sa tu, v skladisku, zvyčajne zastavil aspoň raz do týždňa, Filipovi na požiadanie nosil rozličné lieky, ktoré ho zaujímali. Ten ich občas na sebe testoval – počas prázdnych dní, keď nehrozilo, že niekto príde. Pozoroval svoje rozpoloženia, skúmal pôsobenie účinných látok na telo a psychiku, a všetko si zapisoval. Dnes si ale iné stavy, než ten normálny, nemohol dovoliť, tak aspoň listoval vo svojom notese.

Svoje výskumy kedysi začal pomerne nevinne: Ibalginom – svet sa vyhladí a akoby podprahovo spríjemní, nepodarilo sa mu odhaliť, v čom presne to spočíva, ale skrátka, cítil sa akýsi celý lepšie vyladený. Valetol – po chvíli akoby dojem piesku medzi zubami, tŕpnutie ďasien, čudná chuť v ústach, bez zvláštnych príjemných zážitkov, krútenie hlavy, bolesť postupne mizne, najmä ak bolí napríklad zub. V tom prípade celkom fajn. Panadol ultra rapide s efedrínom – ten aspoň sľubovali na príbalovom letáku – príjemný pocit, akoby riedka hmla v hlave, zahmlenie, lahodné. Potom tráva, gandža, marihuana, tak to je veľká téma pre všetkých jeho kamarátov, Filipovi tá príjemná veselá demencia občas dosť prekážala, v lepšom prípade si to takto užije na konci života (možno, ak dožije) a za pomoci vlastného vnútra a vlastných chemikálií, takže, keď sa to tak vezme, ani nič moc. Hašiš je lepší – je menej zamotaný a motajúci, stav mäkkosti a veľkej príjemnosti, akoby spokojný hlboký úsmev, tak nejako. Lysohlávky, hríby, iný kaliber, iná realita, oveľa viac než čokoľvek predtým, pocit pravdivejšieho ja, tryskajúce spomienky z detstva, pocit, že normálny stav je toto a svet mimo hríbov je banálny a hlúpy – čo je inak tak trochu aj pravda, bežný reálny svet je naozaj väčšinou hlúpy a banálny –, utáranosť, pocit ľahkosti v žalúdku, na pomedzí medzi smiechom a plačom, a jedno často prechádza do druhého. Zvýraznenie zmyslov, áno. Filip si rád spomínal, že veľké a hlboké zážitky po ich požití mal napríklad pri obyčajnom privoniavaní k dóze s kávou, k muškátovému oriešku alebo k poháru s vínom, bez toho, aby sa túžil napiť – nie, to určite nechcel. Xanax alebo lexaurín, úzkosť odchádza, úľava, akoby niekto odfiltroval hlboký tmavý tón, akoby Bach opomenul na klávesnici organu stlačiť hlboké A – vlastne je všetko v poriadku, človek na to náhle príde, keď liek zaberie a ak je to zároveň aj vhodná dávka, ktorá vás zbytočne neuspí. Potom tramabene a fortral – no tak, tíšenie bolesti je predsa veľmi dôležité, prichádza bezpodmienečný pocit uspokojenia, život dostáva farby, akoby ich niekto pridal v nastavení televízora, zlepšuje sa čuch, občas až nepríjemne, pri vyššej dávke prichádza pudenie na vracanie, týka sa to najmä druhého menovaného lieku, predsa len, sú to opiáty. Inak je v ponuke aj rozrušenie a nervozita, najmä na konci, po tom všetkom. Concerta, silný pocit energie, človek musí niečo robiť, nepokoj a žuvanie naprázdno, ale mozog pri tom, prekvapivo, až tak dobre nefunguje, tiež sa pretáča naprázdno, tento liek je benzín predovšetkým pre telo, ktoré ale zvyčajne nemá správne podnety. Zrejme to tak príroda neplánovala.

Možno je aj škoda naťahovať ho takto na škripec.

Keď prišiel Vinco, sedeli spolu za skladom na starej pohovke, z ktorej kde-tu trčali pružiny, a pozerali na planiny za mestom, porastené chudobnou zaprášenou trávou, povaľovali sa na nich zvyšky betónových panelov a pokrútené železo, ako po boji. Občas kde-tu vyletelo pod náporom vetra igelitové vrecko a plachtilo vzduchom. Ak je bežný život vojna – toto sú jej pozostatky, disiecta membra, mrmlal Vinco. Na okraji mesta, na okraji skutočnosti. Na okraji bežnej, každodennej reality.

Filip zalistoval vo svojom zápisníku o pár stránok ďalej a s miernymi ťažkosťami vylúštil báseň, zachytenú takmer nečitateľným písmom. Vincovi sa veľmi páčila. Mala názov Utopení.

Konečne v pokoji, mäkkosti

a tichu ležíme si na dne.

Po tvárach nám plynú odlesky a tiene

a hladina je ďaleko.

Už žiadne otázky a rýchle

odpovede, nemé pozdravy.

Nespáli sa koža na slnku.

Že ako sa nadýchnuť a kedy jesť?

Už nie

túžobný dotyk cudzej pokožky.

V dutinách tela sa nám usadia kraby,

karneval nočných rýb

sa mihne nad hlavou a planktón

zažiari.

TO

DES

LUST

– bez zvuku

slabikuje raja.

Svet tam hore horí

úzkosťou a

neviditeľné

vojny žerú sny.

Tu na dne vládne mier,

na všetko môžeme v tichu

zabudnúť.

***

Napriek tomu, že Barbara to sama pred sebou vlastne tajila a nikdy by to takto nepriznala, pretože je to predsa neuveriteľné mrhanie časom (Hoci teda, pravdaže – takto nad tým sama premýšľala: Čo vlastne všetci robíme celý život, okrem toho, že bohapusto zabíjame čas?!), vždy sa najlepšie odreagovala v nákupnom centre. Túlala sa po Eurovei, v bruchu tohto gigantického skleného vorvaňa. Bezmyšlienkovite vchádzala do obchodov so šatami (aj keď bola o nich schopná hovoriť len ako o „handrách“, vyslovovala to s láskou a v duchu toto slovo zamieňala za iné, oveľa lichotivejšie, vyjadrujúce pôžitok z dotyku látky na tele a potešenie z odrazu v zrkadle v skúšobnej kabínke), obliekala sa a vyzliekala, fotila sa na mobil, žmúrila oči, krútila sa a usmievala. Málokedy niečo kúpila, len snívala a obľúbené šaty si skúšala znova a znova, a opätovne zažívala sklamanie, keď ich predali, alebo stiahli z predaja, alebo sa prestali vyrábať. Keby tu ešte boli, kúpila by si ich? Asi nie. Strávila tak dve hodiny, jej pocity trochu vyhladil Ibalgin, ktorý po dlhšom premáhaní užila na bolesť tam dolu a vnútri. A teraz tu sedela na najvyššom poschodí nad vyprážanou rybou z Nordsee, poliatou švédskym dresingom, obloženou navlas rovnakými okrúhlymi zemiakmi a vyčítala si ničotnosť svojho počínania (ktorá sa iste ešte mnohokrát, naozaj nespočetnekrát bude opakovať). Pozorovala ľudí pod sebou, mravce behajúce podobne nezmyselne ako ona, dotýkajúce sa tykadlami a predstierajúce nejaký zámer a cieľ.

Opäť krátky záblesk a farebná reklama, posiata žltými, modrými a červenými svetielkami, jej priviala veľkú blikajúcu loď z detstva. Vídala ju u strýka v Topoľčanoch a vždy sa na ňu nekonečne dlho vydržala pozerať – pokiaľ si matne spomínala, pochádzala z Benátok, kde bola teta na služobnej ceste – na všetky baletky a námorníkov, svetielkujúce laná a okrúhle okienka, a všetko to stíchlo, keď ste stisli nenápadný červený gombík, umne ukrytý v dekorácii kdesi na pravoboku. Čo to bolo za hudbu, prevedenú do cinkotania malého mechanického zariadenia v podpalubí? O, sole mio? Santa Lucia? Barkarola? Spôsobovali ju malé lesklé doštičky nadvihované výstupkami na kovovom valci.

Chuť ryby ju vrátila do reality. Vedľa nej sedela úradníčka, čo navštívila pult Schnitzel Hamm a teraz hlasno chrumkala veľký rezeň, ten zvuk jej trocha liezol na nervy, tak sa radšej odvrátila. Vdychovala klimatizovaný vzduch a vnímala všetky ruchy, čo sa zlievali do neutíchajúceho šumenia podfarbeného šopingovou hudbou, nejakou bezfarebnou pesničkou, ktorá nezostane dlho v pamäti, pretože má iba navodiť tú správnu nákupnú atmosféru. Odrazu jej ryba prestala chutiť, zdvihla sa a zvyšok vyhodila, odložila tácku a zamierila k eskalátorom. Všetko vzápätí upokojil mrazený jogurt, ktorý si kúpila v stánku na prízemí, zvláštnym spôsobom jej znecitlivoval mozog – tak pre toto sem teda išla. Veci predsa len majú svoj zmysel!

Možno.

***

Filip tú čiernobielu fotku našiel vo vnútornom vrecku kabáta, keď hľadal cigarety. Predvčerom vypadla z nejakého kusu nábytku, ktorý sem priniesli. Všimol si ju, až keď klient so sťahovákmi odišiel, ktosi ju mimovoľne zakopol do rohu, možno sa mu len prilepila na podrážku. Filip obrázok bezmyšlienkovite zdvihol a vopchal do vrecka.

Výjav na ňom pôsobil na prvý pohľad nevinne – kým sa človek neprizrel lepšie. Čistina na okraji lesa. Vysoký elegantný pán v klobúku a v kabáte si uprostred podopiera bok a pozerá sa do objektívu. Po ďalších klobúkoch a čiapkach ďalších ľudí na obrázku pohľad skĺzne k žandárovi v povojnovej uniforme. Všetci pózujú. A hop, dole – na stole, pokrytom niečím, čo pripomína ledabolo prehodený obrus – niekto leží a zdá sa, že je súčasťou akéhosi bizarného stolovania, kým prizerajúci sa neidentifikuje tanier so šalátom ako črevá a nad nimi, s tkanivami v popredí, rozrezaný hrudný kôš. Ten odchyľuje hákom druhý muž v klobúku a zafŕkanom bielom plášti. Za hlavou neživého chlapa sú úhľadne rozložené jeho orgány ako na zabíjačke. Filip tomu nerozumel. Pitva pod holým nebom? Telo nájdené kdesi v lese hneď na mieste, za účasti úradných osôb, prezreli a otvorili? A prečo práve tu? A takto? A prečo sa všetci ešte na pamiatku odfotili tak, ako rybár pózuje s veľkou rybou? A bez viditeľných emócií? To je druhý pohľad. Na tretí pohľad fotografia vlastne ani nepôsobí šokujúco, ľudia sa tvária pokojne a mŕtvola tu nie je hlavným hrdinom, iba rekvizitou. Dôležitý je elegantný pán doktor a jeho asistent. A ostatní muži v pozadí, ktorých prilákala prítomnosť smrti. Policajný poručík. Vráskavý strapatý muž s rukami za chrbtom – to on zrejme našiel telo. Alebo je majiteľom stola? Zvedavci pri ohrade v pozadí, čo prerušili hmýrenie a rozhovory, a strnuli s pohľadom upretým pred seba, lebo tak zavelil fotograf. Mladý muž v obleku a čiapke, s rukami vo vreckách, vedľa mŕtvoly.

Teraz na ňu dopadla kvapka. A potom ďalšia a ďalšia.

Filip s fučaním odtiahol kreslo pod prístrešok. Osušil a odložil fotografiu. Sadol si a pozoroval vlhnúcu krajinu.

Odjakživa bol nevyčerpateľnou studnicou zvláštnych a zbytočných vedomostí – minule napríklad kdesi objavil, že vzduch po daždi sa odborne nazýva petrichor. Alebo teda, presnejšie, je to vôňa dažďa dopadajúceho na vysušenú zem. Názov je zložený z dvoch slov: petros, čo v gréčtine znamená skalu, a ichor, to má byť podľa antickej mytológie tekutina prúdiaca v žilách bohov. V definícii sa hovorí o zreteľnej vôni, ktorá po dlhom teplom a suchom období sprevádza prvý dážď. Termín publikovali v roku 1964 dvaja austrálski výskumníci Isabell Joy Bearová a Richard Grenfell Thomas v časopise Nature. V článku písali, že počas období sucha niektoré rastliny vylučujú olejovité látky, ktoré sú následne absorbované ílovitou zemou a kameňmi. Počas dažďa sa tieto substancie uvoľňujú do vzduchu, zmiešané s takzvaným geosmínom, zlúčeninou produkovanou baktériami vo vlhkej alebo porušenej pôde. Takto vzniká typická vôňa. Za búrky sa ešte môže miešať s ozónom. V nasledujúcom článku z roku 1965 vedci objasnili, že zmienené olejovité látky vlastne majú spomaľovať rast rastlín, čo chráni semená pred klíčením v nevhodných obdobiach.

Muselo byť krásne, zaoberať sa takouto vecou niekoľko rokov! Upokojujúce, ako pitie čaju počas tichého popoludnia. Niektorí ľudia sa ale majú!

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Teplo