Přeložil:

LUMÍR MIKULKA

Jennifer Hillier: Wonderland – Země divů

Vydání první

Copyright © 2015 by Jennifer Hillier

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2007. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Wonderland vydaného nakladatelstvím

Pocket by Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York, v roce 2015

Český překlad © 2016 Lumír Mikulka

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2016 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0347-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0348-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Jennifer Hillier

WONDERLAND

ZEMĚ DIVŮ

(ukázka)

Věnováno Maddoxi Johnovi a Kobemu

(který je toho času poněkud opomíjen, ale o nic méně milován)

Adresát: Všichni zaměstnanci Země divů

Odesílatel: Nick Bishop

Věc: Vítejte v Zemi divů!

Náš milý pracovníku,

vítej v Zemi divů! Jsme nanejvýš potěšeni, že jsi s námi toto léto na palubě. Bude to úžasná jízda! Jsme hrdí na to, že figurujeme na začátku žebříčku „100 nejlepších pracovních míst pro mladé na pacifickém Severozápadě“, což je důvod, proč se k nám tolik našich pracovníků léto co léto opětovně vrací.

Zaměstnání v Zemi divů Ti nabídne možnost pracovat v oblasti služeb pro zákazníky, přípravy jídla, elektroniky, údržby, divadla a vystupování před publikem, prodeje vstupenek či řídící činnosti. Mnoha našim pracovníkům se podařilo pokračovat ve vlastní kariéře v prodeji, účetnictví, učitelské práci, a dokonce i v zábavním průmyslu. Se Zemí divů v profesním životopisu se pro Tebe otevírá celý svět. Tvé možnosti nemají hranice!

Srdečně Tě vítám v našem týmu mladých dynamických profesionálů. Nepochybuji o tom, že zde prožiješ nejlepší léto v životě. A budeš si skutečně připadat jako v Zemi divů!

Se srdečným pozdravem

Nick Bishop,

majitel zábavního parku Země divů, Inc.

JEDNA

Na obloze se měnila noc v den, když Blake Dozier vklouzl do Země divů. Bylo to snadné, pokud byl člověk ochoten prodírat se hustým lesem, s nímž park hraničil na jižním konci. Mohlo to být trochu strašidelné, pokud jste neměli právě pro strach uděláno. Jediný člověk, jenž se měl v pět hodin ráno v areálu nacházet, byl Glenn Hovey, husí kůži nahánějící příslušník ochranky a muž pochybné inteligence, v jehož případě se dalo předpokládat, že místo monitorů kamer bude v kanceláři sledovat spíš porno. Bezpečnostní opatření v Zemi divů byla pro smích. Většina kamer nefungovala a těch několik, jimž se to dosud dařilo, posílalo do počítačů značně mizerný obraz. Blake se přesto snažil držet mimo jejich dosah natolik, jak to jen bylo v jeho silách, pro případ, že by se „Švihlej Hovey“ (tuhle přezdívku dotyčnému dali sezónní pracovníci parku) náhodou přece jen na monitor podíval.

Do otevření Země divů zbývalo ještě pět hodin, ale Blake zde právě nyní hodlal naplnit plán, o němž přemýšlel několik týdnů. Pokud uspěje, bude moci z parku odejít s vědomím, že aspoň jedna senzační věc se mu povedla. Dnešek se měl stát jeho posledním dnem v Zemi divů. Ve skutečnosti to už vlastně zabalil, jenom to zatím ještě nikomu neřekl.

Už brzy se to ale všichni dovědí.

Až na poslední chvíli se rozhodl, že právě jeho služební uniforma se stane tím správným oděvem pro akci, kterou měl před sebou. Golfová košile purpurové barvy a khaki šortky (obojí stejně ohyzdné; všichni zaměstnanci přinucení tento oděv nosit jím svorně opovrhovali) měly být pozdravem na rozloučenou. Běžte do prdele! Zejména, pokud se z toho stane na internetu pecka. S čímž počítal, protože jinak by to nemělo smysl.

Prošel po Avenue, tak se jmenovala hlavní ulice táhnoucí se po celé délce zábavního parku. Nyní, když tady nikdo nebyl, působila Země divů jako naprosto jiné místo. Kromě velkého ruského kola (nesoucího název, jak jinak, Kolo divů), jež zůstávalo stále osvětlené, tonulo vše v tichém šeru. Žádná rozdováděná děcka a žádní znavení rodiče. Nikdo v purpurové košili ještě nechystal v pojízdných stáncích roztroušených po celém parku cukrovou vatu ani nenabízel párky v rohlíku. Žádné svištění od horské dráhy Legie prokletých, žádný bzukot od kolotoče Gigachobotnice. I Vířící sombrero, které během provozu parku vyhrávalo na plné pecky melodie „Living la Vida Loca“ a „Bamboleo“, bylo nyní strašidelně tiché a houpačky jen nehybně visely z obrovského ocelového mexického klobouku, k němuž byly upevněné. Elektronický pes před stánkem Bezva ratlík, kde se prodávaly hotdogy, neštěkal, a ani tančící neonová kočka na Kocouřích koblihách se nekroutila.

Park, jenž normálně připomínal moře plné pohybujících se těl, hluku a energie, byl naprosto nehybný. Byl jako… mrtvý.

Blake odhadl, že má nejméně hodinu, než Švihlej Hovey vyjede na golfovém vozítku na obhlídku, aby se porozhlédl po případných vetřelcích. Za předpokladu, že tak vůbec učiní. Rozmýšlel se, jestli to nemá vzít zkratkou po Elm Street, kde se nacházely veškeré strašidelné atrakce, ale pak ten nápad zavrhl. Toho děsu tam bylo až moc.

Blake zašel až dosud do Muzea klaunů jenom jednou, ale i jedenkrát mu to stačilo. Tahle atrakce, jedna z původních, když park v osmdesátých letech otevřeli, vážně naháněla strach. Nabízela toho víc než jenom pouhé voskové klauny. V Muzeu klaunů byly rovněž vystavené voskové figuríny filmových hvězd, voskové modely postav z kreslených filmů a v samostatné místnosti nazvané Domeček pro panenky kromě toho i velká sbírka starožitných porcelánových panenek.

Panenky, proboha. Nebyly snad panenky miniaturní repliky malých holčiček? A tyhle, s těmi svými bílými tvářemi a skleněnýma očima, vypadaly jako mrtvé malé holčičky. Matka původního majitele Země divů panenky podle všeho kdysi dávno sbírala, a když pak zemřela, odkázala je všechny parku. Blakea opravdu žádné ze strašidelných atrakcí nebraly. Dům hrůzy mu připadal vážně děsivý a ani Cirque de Sang (což mělo francouzsky znamenat „krvavý cirkus“ a každý den se zde předvádělo něco jiného) nebyl právě jeho šálek čaje. Zdálo se nicméně, že Elm Street šla po celý říjen až do Halloweenu doslova na dračku.

Ne, ať si kdo chce co chce říká, tohle není nic pro něho. Blake minul Elm Street a pokračoval dál, soustředěn na svůj cíl. Kolo divů se nacházelo až zcela na jižním konci ulice táhnoucí se středem parku. Tyčilo se do výšky čtrnáctipodlažního domu, jasně zářící. Jednalo se o druhé největší ruské kolo na severozápadním pobřeží Pacifiku a za předchozí tři desetiletí se na něm skoro nic nezměnilo. Jeho silueta se nyní majestátně rýsovala proti stále jasněji oranžovému nebi.

Blake se poprvé svezl na Kole divů, když měl sedm. Bylo to sice před jedenácti lety, ale vzpomínka mu stále zůstala vpálená do mozku, jako kdyby to zažil včera. V naprosto stejné chvíli tak okusil hned tři věci najednou. Bylo to poprvé, kdy se dostal do takové výšky. Poprvé uviděl záliv Puget Sound shora. A poprvé se jej zmocnily strach a nadšení současně. Lidé dole se mu zdáli stejně malí jako figurky, které sbírala jeho máma a které měla, než zemřela, vystavené ve svém kabinetu kuriozit.

Blake od té doby Zemi divů miloval. A zamiloval se do tohoto zábavního parku natolik, že mu jeho ovdovělý a workoholický otec koupil, když měl Blake dvanáct let, vstupenku na celou sezónu. Země divů se pro něj stala od června až do září druhým domovem. Bylo to jediné místo, kde si nikdy nepřipadal osamělý a přehlížený a nikdy tam nebyl ani smutný.

Když byl dost velký, požádal v parku o práci. Země divů zaměstnávala během rušné letní sezóny přes tisíc pracovníků a on byl přesně tím uchazečem o práci, jakého hledali – hezky ostříhaný, nadšený a ochotný začít od píky. První léto, které zde Blake strávil jako sezónní pracovník, bylo doslova kouzelné. Vydělal si své první peníze na místě, kde byl dříve zvyklý platit za to, že tam může trávit čas. A měl plán: začne tím, že na střední škole bude v parku obyčejným pracovníkem. Na univerzitě se z něho stane vedoucí týmu a po promoci to dotáhne na šéfa některé sekce. A jednou, možná, to tam bude třeba i všechno řídit. Protože proč vlastně ne? V Zemi divů bylo možné cokoli.

Včetně lásky.

Nebo si aspoň myslel, že to je láska. Nyní si již nebyl tak jistý. To, co začalo loňské léto jako nejlepší sex v jeho životě (no tak dobře, jediný sex v jeho životě), se před několika týdny proměnilo ve zklamání. Zatímco Bianca předstírala, že ho podporuje v jeho plánech udělat v parku kariéru, ukázalo se, že ve skutečnosti nepředpokládala, že tady bude nějak moc dlouho zaclánět. A když jí sdělil, že odložil nástup na Puget Sound State University až na příští září, aby s ní mohl trávit víc času, jejich vztah se rázem změnil. Najednou se začala chovat chladně, odtažitě a dávala najevo nezájem. Jako by přes noc přehodila výhybku z polohy, kdy jej neustále chtěla (u sebe v kanceláři, v údržbářském kumbálu s nářadím nebo klidně i na veřejných toaletách v centru s občerstvením), do stavu, kdy se snažila vyhnout byť jen očnímu kontaktu, pokud na sebe narazili. Bylo to fajn, prohlásila, ale už je po všem. Její city jsou opět jinde a pro oba nastal čas posunout se zase někam dál. Prohlásila to bez známky soucitu, smutku či lítosti. Povzbuzovala ho, aby šel na univerzitu, a připomínala, jak nepříjemné pro ně bude, kdyby na sebe měli každý den narážet. Jenomže on už nástup na univerzitu odložil. Kvůli ní.

Neměl tušení, co udělal nebo neudělal. Bylo jí fuk, co řekl nebo neřekl. Nezáleželo na tom, jak moc žadonil. Ona s ním skončila a neexistovalo nic, co by její názor mohlo změnit. Prostě ho jen využila, a třebaže by nemohl říct, že všechno bylo zase jen špatné, protože sex s ní stál vážně za to, tak tohle nebylo fér. Bianca měla v rukou veškerou moc, protože ona byla tím, kdo v parku šéfoval. Zatímco on byl jenom obyčejný kluk, a pokud šlo o ni, neviděla v něm ani na chvíli nic jiného.

Potkávat ji každý den v práci bylo trýznivé. Ona ho nyní jen sotva brala na vědomí. Bez ohledu na všechny ty sladké věci, které mu v minulosti říkala, bez ohledu na to, jakým způsobem dělala s jeho tělem věci, které předtím vídal jenom v pornu… nyní to bylo, jako kdyby k žádnému vztahu nikdy nedošlo. S prací u nejlepších atrakcí, s nimiž mohl počítat, dokud se těšil její přízni, byl nyní konec. Místo toho nyní dostával s každou další směnou stále potupnější úkoly. Jako třeba minulý týden, když umýval záchodové mísy na téže toaletě, kde si to předtím s Biancou rozdávali.

Vážně chce, aby Blake z jejího drahocenného parku zmizel? Fajn. Odprejskne. Ještě předtím ale něco udělá.

Došel ke Kolu divů a zvedl k němu pohled. S výškou pětačtyřiceti metrů již nebylo největším ruským kolem na severozápadním pobřeží Pacifiku (toto čestné místo nyní náleželo Velkému kolu v centru města Seattle). Bylo nicméně nejstarší a s gondolami natřenými základní barvou a třicet let starým nápisem provedeným písmem, jaký používají cirkusy, mělo jisté retro kouzlo, jakému se Velké kolo nemohlo nikdy rovnat.

Kolo divů bylo zamčené stejně jako všechny ostatní atrakce v tuto denní dobu. A stejně, jako tomu bylo v jejich případě, bylo zapotřebí mít klíč, pokud by je chtěl uvést do pohybu. Ten ale Blake neměl. Jenže na tom nezáleželo, neboť jeho plán nespočíval v tom, že kolo pustí a povozí se na něm.

Blake měl v plánu na tohle ruské kolo vylézt.

Strávil velkou část života v jeho blízkosti a věděl, že to dokáže. Kolo divů bylo vyrobeno z oceli a mezi jednotlivými paprsky se klikatily vzpěry, které mohly posloužit jako žebřík. Výstup po žebříku mohl teoreticky působit jako snadná věc, ale vzpěry na tomhle ruském kole byly půl druhého metru od sebe a ještě ke všemu nakloněné, což znamenalo, že se mezi nimi bude muset namáhavě přitahovat rukama. A pak, až se dostane ke středu kola, musí prolézt kolem něj, aby mohl pokračovat dál až nahoru. To vše se ale dalo zvládnout, tím si byl zatraceně jistý. Třebaže si byl stejně jistý i tím, že nikdo před ním nic podobného nezkusil.

Jenže právě o to šlo, když se někdo věnoval lezení bez jištění po městských stavbách. Právě kreativita při výběru objektů se cenila. Blake lozil bez jištění poslední tři roky a vyšplhal už na všechny možné konstrukce – od obytných domů přes kancelářské budovy až po stavební jeřáby. Doklady o svých výkonech vyvěšoval na Facebooku, Twitteru a Instagramu, aby získal patřičnou prestiž. Pokud nemáš fotku, jako kdyby se to nikdy nestalo, kámo. Kolo divů nádherně doplní seznam jeho výkonů a současně to bude i skvělá tečka za jeho prací v parku. Nemluvě o tom, jak ji vyděsí, že se opovážil vylézt právě na její drahocenné kolečko. Musel se při tom pomyšlení usmát.

Zhluboka se nadechl. Chvilku mu trvalo, než si ověřil, že má iPhone bezpečně v pouzdře. Byl tam. Pouzdro měl na lanku, které si pak připnul k opasku. Nakonec zasunul mobil do kapsy a pustil se do výstupu.

Vlhkost ve vzduchu vytvořila na trubkách konstrukce ruského kola tenký mokrý povlak. Klouzalo to. Nespěchal. Soustřeďoval se na každý pohyb a ze všech sil se snažil nedívat na jasná světla, jimiž byly všechny paprsky kola poseté. Nikdy se nedíval dolů. Nikdy až do chvíle, kdy se ocitl nahoře, aby si tam mohl vychutnat triumf. Stovky hodin strávené při výstupech bez jištění i tradičním lezením ho to naučily.

Na rozdíl od normálního lezení teď ale nebyl přivázaný. Neměl žádný popruh kolem pasu. Nebylo zde žádné lano, které jej zachrání, pokud by uklouzl. Právě tím byl celý tenhle podnik tak riskantní, bláznivý a naprosto úžasný.

Trvalo mu skoro třicet minut, než se dostal až nahoru, ale sotva se mu to povedlo, okamžitě věděl, že to stálo za to. Jedním chodidlem stál na příčce konstrukce, zatímco druhou nohu měl zaklíněnou kolem paprsku. Jakmile si byl jistý a získal rovnováhu, dovolil konečně sám sobě, aby se podíval dolů na Zemi divů a na Tichý oceán za ní. Z výšky čtrnáctého podlaží bylo vidět úplně všechno. Ráno již bylo zde a slunce se vyhouplo nad obzor. Všechno bylo teplé a zlatavé. S prvními paprsky vycházejícího slunce na tváři si připadal jako Superman. Svět byl pokaždé báječný, pokud člověk dokázal vylézt dostatečně vysoko.

Blake sáhl po mobilu. Odepnul lanko a připnul ho k trubce, kterou měl kousek od hlavy. Utáhl je tak, aby se mobil nehoupal. Pak otevřel aplikaci pro ovládání fotoaparátu. Trvalo chvíli, než se dostal do správné pozice a než odhadl, kde by měl mít hlavu a ruce, aby získal snímek, jaký chtěl. Nastavil samospoušť na třicet vteřin a zaujal potřebnou polohu.

Jednou nohou stál na příčce a druhou měl kolem paprsku kola. Pak se zaklonil a roztáhl ruce, aby bylo vidět, že se ničeho nedrží. Nakonec ještě vztyčil prostředník a usmál se přímo do objektivu. Bylo důležité zachytit nádheru celé této chvíle.

Udělal několik selfíček ve stejné pozici, načež se znovu chytil paprsku kola. Většina snímků se povedla, ale jeden z nich byl jasným vítězem. Blake na něm vypadal jako skutečný bůh volného lezení. Světlo mu dopadalo přímo do tváře a pod sebou měl Zemi divů a třpytící se Tichý oceán.

Stačilo několik poklepání na mobil a fotografie byla rozeslána na všechny účty, které na sociálních sítích měl. Pak udělal ještě něco a dal si tutéž fotku jako snímek ke svému profilu na Facebooku. Tak brzy ráno bude chvíli trvat, než se začnou objevovat první komentáře a lajky. Věděl ale, že tahle fotografie je úžasná. Už nyní si dokázal představit, co řeknou kámoši. A věděl rovněž, co řeknou šéfové Země divů, hlavně na ten vztyčený prostředník. Při tom pomyšlení se musel zašklebit.

Jdi se bodnout, Bianco.

Když si připínal mobil znovu k opasku, zachytil koutkem oka dole pod sebou jakýsi pohyb. Po hlavní ulici parku se pohybovalo golfové vozítko a mířilo rovnou ke Kolu divů. Švihlej Hovey si podle všeho nehonil péro v kanceláři, jak by v tuhle dobu měl, a Blakeovi tudíž hrozilo, že ho chytí. Měl za to, že si nechal dostatek času na sestup, jenže muž z ostrahy se musel ze všech dnů rozhodnout právě dnes, že bude skutečně dělat svou práci.

Sakra. Co si teď měl Blake počít? Pokud se informace o jeho zadržení rozkřikne dříve, než se lidi stihnou podívat na sociální sítě, úplně to zničí dojem z toho, co dokázal. A dojem byl tím jediným, na čem záleželo.

Golfové vozítko se zastavilo přímo pod Kolem divů a kdosi z něj vystoupil. Blake předpokládal, že to bude Švihlej Hovey, ale z té výšky mu postava dole na zemi připadala nějak menší. Glenn Hovey se vždy pohyboval pomalu a měl nadváhu. V případě tohoto člověka neplatilo podle všeho ani jedno.

No tak dobře, pomyslel si Blake. Odprejskni už odtud, ty debile. Zmiz!

Jenže ten člověk neodcházel. Blake se díval, jak dotyčný, ať už se jednalo o kohokoli, míří ke kolu. A pak se najednou, bez jakéhokoli varování, ozvala písnička, kterou přes den tato atrakce vyhrávala. Nepopsatelná cirkusová melodie, kterou Blake v minulosti už bezpočtukrát slyšel, se začala linout z reproduktorů v gondolách. V tichu poklidného rána to byl nervy drásající zvuk. Blake pustil mobil a oběma rukama se chytil ocelové vzpěry. Mobil byl naštěstí na lanku a jen se mu zhoupl pod opaskem.

A pak se kolo začalo otáčet.

Byl to pomalý pohyb, jen o několik centimetrů za pár vteřin, jenže i taková rotace stačila, aby Blake ztratil rovnováhu. Jeho levá noha, spočívající na tenké nakloněné příčce, kluzké od vlhkosti, podjela a volně se klátila ve vzduchu. Zachvátila ho panika. Náhlá hmotnost nezapřené končetiny kombinovaná s pokračujícím otáčením kola způsobily, že se zpocená levá ruka nedokázala dál držet. O vteřinu později mu vyklouzl paprsek kola i z pravé ruky.

Do prdele, do prdele, já spadnu…

Ještě jednou máchl rukou po paprsku, ale minul jej. Jeho prsty hmátly do vzduchu, a když se sevřely, nebylo v nich nic.

DVĚ

Vanessa Castrová usnula vedle neznámého muže, což vždy pokládala za věc, která v jejím případě není možná. Necítila se dobře v cizích postelích. Řadila k nim ty, jež se nacházejí v hotelových pokojích a v ložnicích pro hosty u přátel, a také postele mužů, s nimiž se teprve o několik hodin dříve seznámila.

Slunce už vyšlo a ona viděla proužek světla deroucí se oknem do ložnice v místech, kde se závěsy o kousek nedotýkaly. Člověk, který ležel v posteli s ní, chrápal. Byla ráda, že spí, neboť jí to umožňovalo, aby se vytratila bez obvyklého trapného loučení, jehož součástí bývá pokaždé, že jeden ze zúčastněných prohlásí cosi jako „já ti zavolám“ anebo „měli bychom někdy zajít na večeři“. Což jsou právě ty věci, které si lidé říkají, když nemají v úmyslu ani telefonovat, ani zajít s tím druhým na večeři. Prostě věci, které si lidé říkají ráno po noci, která skončila.

Tvrdil, že se jmenuje Oz, ale nevěděla, jestli to je jeho pravé jméno, a ani na tom vlastně nezáleželo. Ona mu nabídla své prostřední jméno Lynn. Dali se spolu do řeči, jakmile k ní přistoupil v baru, a ona věděla během deseti minut, že tenhle chlap sem přišel ze stejného důvodu jako ona. Podnik Tango Tavern na periferii byl známý tím, že v něm není těžké narazit na někoho, s kým si člověk může jen tak poklábosit, dát si pivo a dělat pak cokoli, co by mohlo ještě následovat. A koho už možná nikdy neuvidíte.

Vyhnuli se obvyklým seznamovacím otázkám typu „odkud jsi“ nebo „kde pracuješ“ a místo toho strávili první polovinu večera na barových židlích a dávali si pozor, aby nezaznělo nic osobního. Předmětem jejich konverzace tak byli Mořští jestřábi, Mariňáci a Borci z průlivu, s každým dalším vypitým pivem plynul dialog přirozeněji a ona na něj udělala dojem, kolik toho ví o americkém fotbalu, což už zas tolik neplatilo o baseballu nebo kopané. Když se uvedená témata vyčerpala, přesunul se jejich hovor k Zemi divů. On ji zahrnul historkami z počátků zábavního parku, z doby před tím, než to tam koupil Nick Bishop, současný majitel. O Bishopovi – Oz o něm hovořil jako o svém příteli – měl očividně vysoké mínění. Méně si považoval Jacka Shawa, což byl původní majitel a zakladatel parku a kromě toho i muž, kterého většina lidí v Seaside nenáviděla.

S velkou mírou jistoty se dalo odhadnout, že Oz v současnosti nějakým způsobem pro park pracuje (což se dalo říct o spoustě lidí v Seaside), ale přímo to nijak nepotvrdil a ona se ho na to neptala. Byl o několik let starší než Vanessa, snad kolem pětačtyřiceti, ale díky sebejistému chování a usměvavému výrazu ve tváři působil mladší.

Když si oba dali přesně tři piva Ninkasi IPA, on vyrovnal účet a pozval ji k sobě, aby se tam ještě napili. Přijala bez váhání. Lehkost, s jakou návrh vyslovil, naznačovala, že už to v minulosti jednou nebo dvakrát udělal. A snadnost, s jakou ona přijala, sdělovala i jemu pravděpodobně totéž. Ani na tom ale nezáleželo. Chtěla jen to, aby dnes v noci nemusela být sama v novém domě, jen se vzpomínkami na minulost nacpanými do krabic čekajících dosud na rozbalení. Právě proto si obula k džínsům boty na vysokých podpatcích a právě proto si vzala pod tričko s velkým výstřihem jednu ze svých lepších push-upek značky Victoria’s Secret. Oz bydlel jenom tři bloky daleko. Vzhledem ke stupni opilosti by měli jít pěšky, ale v chladném večerním vzduchu rychle vystřízlivěli. Ani jednomu z nich se navíc nechtělo trmácet, a pokud šlo o ni, přeparkovat si auto jí umožňovalo ráno rychleji zmizet.

Sex si dali dvakrát. Poprvé na gauči v jeho obýváku, po dvou skleničkách tequily Patrón. Šlo přesně o ten druh rychlovky, při které se z toho druhého strhávají šaty a kdy je všechno jakoby odfláknuté, hrubé a v chvatu. Podruhé, to již o něco později, se vše odehrálo v ložnici. Tentokrát ani jeden z nich nikam nespěchal. Pokud byl Oz ženatý, neviděla nikde kolem nic, co by to naznačovalo. Ne že by snad po takových stopách příliš pečlivě pátrala. Prstýnek neměl a to jí stačilo.

Vanessa se na něj ještě chvíli dívala, jak spí. Dokonce i v mdle osvětlené ložnici a v poloze, kdy měl jednu tvář zabořenou do polštáře, dokázala rozeznat ostře řezané linie jeho čelisti, křivku rtů a výrazný tvar čela. Také tohle bylo neobvyklé. Podle jejích zkušeností se většina princů měnila v žabáky, jakmile se rozplynuly pivem nasazené růžové brýle. Tohle byl chlap, který by ji přitahoval i ve střízlivém stavu. Napadlo ji, jestli by si totéž myslel i on o ní. Během předchozího večera nepochybně skládal komplimenty jejím tmavým vlasům, tmavým očím a pěkné postavě. Neměla nicméně v plánu zdržet se, aby zjistila, co by říkal nyní.

Vyklouzla z postele. Dávala si pozor, aby nezatřásla matracemi. V šeru se rychle a tiše oblékla, s tichým povzdechnutím vyklouzla z ložnice. Boty na podpatcích nesla v jedné ruce a ve druhé držela kabelku, zatímco naboso scházela po špičkách ze schodů.

Bylo to naposledy, co tohle dělala. Až o víkendu přijedou děti, skončí s cizími postelemi a s cizími muži. Její zármutek se bude muset ventilovat jiným způsobem.

Cestou domů se nedokázala ubránit tomu, aby nesrovnávala Seaside se Seattlem. Podle tabule u dálnice ve směru do města se mu říkalo „Div státu Washington“ a bylo to skutečně malebné místo. Dostatečně malé, aby mělo své kouzlo, a současně dost velké, aby zde nescházela žádná z vymožeností. Panovalo tu bezpečí a čistota, to vše hned u Tichého oceánu. Kromě toho se tady nacházela Země divů, největší zábavní park na americkém severozápadním pobřeží Pacifiku.

Když odbočila na Main Street, dokázala jasně rozeznat siluetu Kola divů a horských drah stojících v parku, byť se to všechno nacházelo ještě dobré tři kilometry daleko. Díky Zemi divů se dobře dařilo všem místním podnikatelům, a to nejen v létě, ale po celý rok. Seaside mělo peníze. Spoustu peněz. A nešetřilo se na výdajích, aby se zajistilo, že zde bude všechno hezky vypadat.

Což se dařilo. Centrum města se vzrostlými duby vrhajícími skvrny stínů na chodníky a se staromódními vývěsními štíty na obchodech působilo jako z pohlednic. A ve skutečnosti se daly v celém centru pohlednice se zdejšími obchody skutečně koupit. Město Seaside si libovalo ve svém estetickém kouzlu.

Vždycky tomu tak ale nebylo. V polovině devadesátých let, kdy se zábavní park ještě jmenoval Svět divů, město dvakrát nevzkvétalo. Udání na Jacka Shawa už nebylo možné dále ignorovat a Shaw se tak konečně dočkal obvinění z mnohonásobného pohlavního zneužívání. Se svědectvím proti němu vystoupilo několik mladých mužů, kteří pro něj pracovali v osmdesátých letech. Celá věc byla pro Seaside jako ošklivá skvrna. Těsně předtím, než měl soudní proces začít, ale Shaw zemřel.

V té době se zábavní park a spolu s ním i celé Seaside ocitly na dně. Spousta soukromých firem, které během léta fungovaly díky zábavnímu parku, byla do zimy zavřena. Rodiny se stěhovaly pryč a turisté jezdili utrácet peníze jinam. Vanessa strávila prací ve Světě divů jedno úžasné léto mezi střední školou a univerzitou a za celou tu dobu nebyl park ani během nejlepšího dne více než zpola zaplněný návštěvníky.

Přesto si ale dobu prožitou v Seaside náramně užila. Bylo to poprvé, kdy se dostala pryč z domu. Svět divů bylo její první skutečné zaměstnání, kde se naučila dělat cukrovou vatu a karamelová jablíčka. A i když to tam bylo tehdy všechno zchátralé, stalo se Seaside rovněž prvním místem, kde se zamilovala. Marcus, místní kluk s rozcuchanými vlasy a s harleyem, ji vzal večer čtvrtého července na pláž, aby se spolu podívali na ohňostroj. Podělili se spolu o jointa, celou noc si povídali a pak, když slunce vycházelo, mu věnovala v písku na pláži i své panenství. Ono léto poznala Vanessa poprvé a naposledy v životě pocit, že je přesně tam, kde by chtěla být. A bylo to poprvé a naposledy, kdy se cítila svobodná.

Možná právě proto se nyní rozhodla přestěhovat svou rodinu do Seaside. Nijak podrobně to nerozpitvávala, ne že by se snad někdo v jejím bývalém zaměstnání ptal. Většina z kolegů se s ní dokonce ani nerozloučila.

John-John byl zprvu smutný, když mu o stěhování pověděla. Bylo mu teprve sedm, ale i to již stačilo, aby měl školu, kde se mu líbilo, a kamarády, kteří mu budou chybět. Fakt, že se v Seaside nacházela Země divů, pomohla smutek aspoň trochu zmírnit. Každému dítěti se Země divů líbila a její syn nebyl výjimkou.

Avu se naopak dosud přesvědčit nepodařilo. S dospívajícími dívkami je to složité i za těch nejlepších možných podmínek, a bůh byl Vanesse svědkem, že stávající okolnosti měly k ideálním hodně daleko. Ve čtrnácti již byla Ava dost velká, aby pochopila, proč musí opustit Seattle, jenže současně se nijak netajila tím, že má na matku vztek kvůli tomu, že je bere pryč z města, které milovala. Podle její dcery se podzimní přechod na střední školu v Seaside Academy „rovnal společenské sebevraždě“. Jediné plus vyplývající z dané situace spočívalo v tom, že dcera mohla v létě pracovat v Zemi divů, což by byla kromě dosavadního hlídání malých dětí její první skutečná práce.

Její děti se měly v Seaside objevit až za několik dní, kdy jim skončí školní rok. Do té doby byly obě s babičkou. Jenže i stávající bydlení představovalo další věc, na kterou si Ava stýskala. Stěžovala si, že babička vaří „divné, nepoživatelné věci“. Vanessa tajně souhlasila. Cecilia Castrová (byla to matka jejího zesnulého manžela Johna, nikoli její vlastní) se v šedesáti proměnila ve vegetariánku a ráda krmila děti věcmi jako fazolové hamburgery nebo lívance s tofu.

Její mobil zazvonil. Na displeji se objevilo Ceciliino domácí číslo. Vanessa se usmála. Na to, aby telefonovala babička, bylo ještě příliš brzy. Což ovšem neplatilo pro John-Johna, jenž se vždy probouzel jako první.

Dala si ho na hlasitý odposlech. „Dobré ráno, zlato.“

„Jak je možné, že už jsi v autě?“ zeptal se syn. Jeho hlas zněl, jako kdyby byl vzhůru už celé hodiny.

„Měla jsem brzy ráno něco na práci.“ Vanessa v duchu spílala sama sobě, že musí synovi lhát. „Co se děje, opičko?“

„Přemýšlel jsem o Zemi divů.“ John-John neměl pochopení pro jen tak bezobsažnou zdvořilostní konverzaci. Dokázala si ho představit, jak sedí v obývacím pokoji, s Ceciliiným bezdrátovým telefonem přitisknutým u ucha, a na sobě má pyžamo se Spidermanem. V tu chvíli se jí po něm tak zastesklo, že skoro nedokázala ani dýchat. „Legie prokletých je zřejmě nejvyšší a nejrychlejší horská dráha na světě.“

„Na světě?“ pronesla Vanessa shovívavě. Věděla, že tomu tak není. „Dokonce ještě větší a ještě rychlejší než Kosmická hora v Disneylandu?“

„Zřejmě,“ odtušil John-John, neboť výraz „zřejmě“ se stal jeho novým oblíbeným slovem. „A já už bych teď měl být dost velký, abych se na ní mohl svézt. Loni jsem ještě nebyl, pamatuješ si?“

Vanessa si pamatovala. Země divů byla pro rodinu Castrových každoročně čímsi jako letním povyražením. Najímali si domek na pláži a Frank Greenberg, Johnův starý kamarád z armády, jenž v Seaside žil, se skoro každý den stavoval na večeři. Na konci týdne pak společně zašli do Země divů, po sobotní snídani a obědě v jednom se s Frankem rozloučili a vyrazili zase zpátky domů. Každý srpen, rok co rok, po celých devět let.

Letos ale ne. Bylo těžké uvěřit, kolik se toho mohlo změnit během šesti krátkých měsíců.

„Pokud jsi dost vysoký, čeká Legie prokletých jen na tebe,“ řekla Vanessa. „Babička už je vzhůru?“

„Jo. Dělá snídani.“

„A co tvoje sestra?“

„Snažil jsem se ji probudit, ale ona po mně mrskla polštářem a ječela, abych vypadl z jejího pokoje. Asi byla včera večer dlouho vzhůru a hádala se esemeskama s nějakým klukem. Tvrdila, že je to vypatlanec. Co je to vypatlanec?“

„To je, ehm…“ Vanessa se snažila přijít na nějaký vhodný způsob, jak to vysvětlit, ale uvědomila si, že je to nad její síly. Proto nakonec řekla jen: „To je ošklivé slovo. Už ho nikdy neopakuj.“

„Tak jo. Přijedeš pro nás zítra?“

„Zítra ne, zlato. Uvidíme se o víkendu, vzpomínáš si? Doma je to už skoro vybalené a nachystané k nastěhování.“ Až na věci po tvém tátovi, pomyslela si, ale to už nahlas neřekla. Odbočila na příjezdovou cestu ke svému domu.

„Tak dobře.“ John-John vždycky se vším souhlasil. „Budu muset jít. Babička říká, že už mám hotovou omeletu.“ Ztišil hlas. „Nějak to ale divně voní. Dala do toho veganský sýr.“

Vanessa se zasmála. „I tak to ale sněz, je to zdravé. Miluji tě. Večer ti zavolám.“

Ukončila hovor a vešla do domu. Položila klíče na stůl a zamířila rovnou do kuchyně. Dávala si pozor, aby se nepodívala na krabice v obývacím pokoji, které stále čekaly, až je vybalí. Nechala si je až úplně na konec, aniž by si byla jistá, jak vlastně naloží s jejich obsahem. Byly to koneckonců Johnovy věci.

Zapnula kávovar a zadívala se ven z kuchyňského okna. Země divů byla v dálce a ona dokázala jasně rozeznat smyčky horské dráhy nesoucí jméno Legie prokletých. Doufala, že John-John už je dost vysoký, aby se na ní mohl svézt. Byl by skutečně hodně zklamaný, pokud by nemohl, a Vanessa by nesnesla pohled na své děti, kdyby měly být ještě nešťastnější, než už tak byly. Vedle horské dráhy se rýsovalo obrovské Kolo divů. Celé se třpytilo a barevné gondoly se lehce pohupovaly v ranním vánku.

A pak ji přemohla osamělost. Posadila se ke stolu a dobrých pět minut plakala. Po chvíli ze sebe všechno setřásla, jak to dokázala dělat každý den po celý uplynulý týden, a zamířila nahoru do patra, aby si dala horkou sprchu. Potřebovala smýt ze svého těla pach muže, s nímž strávila uplynulou noc. Zatímco se Vanessa mydlila, modlila se, aby už Oze – nebo jak se vlastně doopravdy jmenoval – nikdy nespatřila. V jejím životě nebylo místo na nic komplikovaného, třebaže tento muž se jí líbil o špetku víc, než by byla ochotna sama sobě přiznat.

O hodinu později, s umytými vlasy a převlečená do čistého, vcházela prosklenými dveřmi do policejní stanice v Seaside. U boku měla připnuté pouzdro s pistolí. Ačkoli zde byla teprve podruhé v životě, policista u recepční přepážky ji poznal, jakmile vkročila dovnitř.

„Dobré ráno, zástupkyně,“ pozdravil ji. „Vítejte na policejní stanici v Seaside.“

TŘI

Oscar Trejo, provozní viceprezident zábavního parku Země divů, přešel přes ulici táhnoucí se středem parku k nejbližšímu odpadkovému koši a opatrně do něj vyzvracel snídani. Konsternovaně si v tu chvíli uvědomil, že míchaná vejce, která si připravil onoho rána (několik hodin poté, co se jeho známost na jednu noc vytratila), vypadají skoro stejně nyní, když vyšla ven, jako v okamžiku, kdy mířila dovnitř.

Zdálo se, že muž pod Kolem divů je už nějakou tu chvíli mrtvý. Oscar si nejprve myslel, že dotyčný tam usnul – měli tu již dříve nějaké ty incidenty s bezdomovci, kteří jim přespávali v parku. Jenže když zatřásl mužovým ramenem, dotyčný se obrátil a v té chvíli učinil totéž i Oscarův žaludek. Pach, jenž se vznášel ve vzduchu, nebyl způsoben faktem, že by dotyčný byl bezdomovec. Mohla za něj skutečnost, že muž byl mrtev. A jeho tvář byla naprosto k nepoznání prostě proto, že už žádnou neměl. Cosi, snad nějaké divoké zvíře podle toho, jak to vše vypadalo, z ní většinu sežralo. Co zůstalo, se podobalo krvavému pahýlu, jaký dosud Oscar vídal jenom ve filmech. Nebýt pachu rozkladu, mohl by si docela dobře myslet, že někdo z Elm Street tady zapomněl rekvizitu.

Nedokázal se ani pokusit o hledání vysvětlení, jak se to sem mohlo dostat. Byl si jen naprosto jistý, že předchozího dne zde nic podobného nebylo. Rozkládající se lidské tělo uprostřed zábavního parku by neuniklo pozornosti.

Ten pach – odporně nasládlý hnilobný smrad, jenž se podle všeho dokázal šířit vzduchem jako žádný jiný, znovu praštil Oscara do nosu. A tentokrát už zvracel, dokud se žaludek úplně nevyprázdnil. Alkohol vypitý předchozí noci ničemu příliš nepomohl. Vylovil z kapsy papírový kapesník, otřel si ústa a pak vytáhl mobil, aby zavolal Glennu Hoveymu. Pracovník ostrahy měl být ještě půl hodiny ve službě a Oscar byl vzteky bez sebe, že to nebyl místo něj právě Hovey, kdo by mrtvé tělo našel.

Volaný to nebral. Oscar nechal Hoveymu s klením vzkaz, aby se mu ozval. Pak zkusil zavolat na pevnou linku do kanceláře ostrahy parku. Ani tam nikoho nezastihl. Buď byl Hovey na záchodě a díval se na iPadu na něco, co by právě teď sledovat skutečně neměl, nebo se ten chlap na noční směně vůbec neukázal. Už zase.

Oscar si kousal horní ret a pak zkusil zavolat Biance Bishopové. Nechtělo se mu do toho, ale musel. Jenže ani výkonná ředitelka Země divů to nebrala. Kde zatraceně všichni jsou?

„Na takový hnus je moc brzo ráno,“ odpověděl si sám sobě. Nakyslá pachuť vydávených vajec, které měl nyní plná ústa, mu stáhla obličej do grimasy. Jenže hodila by se nějaká jiná chvíle více k tomu, aby člověk našel v práci mrtvé lidské tělo? Tohle nebylo jako najít uhynulého králíka nebo chcíplou krysu. Obojí se zde stávalo poměrně často, jenže v takovém případě stačilo zavolat někoho z úklidové čety, aby tu věc odstranili. Mrtvý člověk představoval naprosto jinou úroveň nesnází. A i když se cítil provinile, že o tom uvažuje podobným způsobem, na pravdě to nic neměnilo.

Oscar hmátl po láhvi s vodou, kterou měl v golfovém vozítku, a vypláchl si ústa ve snaze zředit chuť zvratků. V duchu probíral možnosti, jež se mu nyní nabízely.

První, co by očividně přicházelo v úvahu, bylo zavolat na tísňovou policejní linku 911. Jenže tady byl v Zemi divů a v tomto parku se všechno dělalo jistým způsobem. A pokud by porušil daný protokol – což v rámci sledu událostí z dnešního rána znamenalo volat na linku 911 předtím, než by sehnal telefonicky Biancu Bishopovou, riskoval, že bude mít malér. Za chvíli by zde byla spousta hasičů, policistů a záchranářů. Přijedou sem se zapnutými majáčky a upozorní tak celé město, že v parku se právě stalo cosi hrozného. Všude kolem bude plno lidí, budou všechno vyšetřovat, zkoumat, prověřovat, pídit se po důkazech, které by dokázaly vysvětlit přítomnost mrtvého těla a odpovědět na otázku, zda došlo ke spáchání zločinu. Spolu s nimi by se objevili reportéři a začali by se vyptávat. Země divů by se stala událostí číslo jedna v poledních televizních zprávách. Podobná publicita by byla něco hrozného a krásná mladá hlavička Biancy Bishopové by z toho nejspíš vybuchla. Načež by to všechno dala za vinu Oscarovi, třebaže za tohle nemohl.

Jenže pokud nezavolá na číslo 911 a místo toho půjde hledat svou šéfku, riskuje, že tělo mezitím najde někdo jiný. První vlna zaměstnanců Země divů se mohla objevit v průběhu následujících deseti minut a nepřipadalo v úvahu, že si mrtvoly nevšimnou, neboť se rozkládala všem na očích přímo uprostřed areálu. A pak by některý ze zaměstnanců zavolal na číslo 911, což by samozřejmě byla správná věc. Výsledkem budou hasiči, policajti, záchranáři a majáčky. Načež se objeví novináři. Park se ocitne nejpozději v poledne v televizních zprávách. Jenže v tomto scénáři číslo dvě se fotky objeví i na sociálních médiích. Neboť přesně tohle dnes zaměstnanci dělají – dokumentují každičký aspekt svých životů na Facebooku a Twitteru, aby se celý svět mohl na všechno podívat. Fotografie se pak začnou šířit jako virová infekce, Biance exploduje hlava a všechno to bude zase Oscarova chyba.

Ještě jednou se naposledy pokusil dovolat Biance. Její byt se nacházel přímo zde v parku, v nejvyšším poschodí administrativní budovy ve východním rohu areálu. Neměl ale tušení, zda tam je, a nechtělo se mu tam ani zamířit a zaklepat. Když to udělal naposledy, byla s kýmsi v posteli. Třebaže Oscar a výkonná ředitelka již nebyli milenci, dával přednost tomu, aby nevěděl nic o jejích osobních vztazích.

Jeho volání skončilo opětovně v hlasové schránce a on se rozhodl. Poslal Biance krátkou textovou zprávu s popisem toho, co našel, a pak s hlasitým povzdechem zavolal na linku 911.

Dispečerka na volaném čísle vyslechla Oscarovo vylíčení situace, položila mu několik přesně cílených otázek, aby si vše ujasnila, a nakonec ho ujistila, že lidé z policie v Seaside jsou již na cestě. Jelikož to tak předpisy žádaly, záhy se měli objevit i hasiči a záchranka. Hlas dispečerky mu zněl povědomě a on na okamžik zauvažoval, jestli to není někdo, s kým třeba před několika lety něco měl. Položit takovou otázku během volání na tísňovou linku se ale pochopitelně nehodilo. Oscar tak nemohl učinit nic jiného než zavěsit a čekat, až se rozezní pomyslné fanfáry. Pokud se kdekoli v Seaside našlo mrtvé tělo, byla to pokaždé velká věc. Ale mrtvola v Zemi divů, tak to byla věc ještě naprosto jiného kalibru.

Ztěžka došel ke golfovému vozítku. Průchod hlavní bránou do parku byl v tuto ranní hodinu možný jen na vstupní kartu. Musel proto zajet k vjezdu, aby pustil všechny, kdož se zde měli objevit, dovnitř.

Zatímco se Oscar hnal parkem, napadlo jej, a nebylo to poprvé, jak jinak mohl vypadat jeho život, kdyby se nikdy nevracel do Seaside. Kdyby zůstal v armádě místo toho, aby se vrátil do rodného města za svým dobrým kamarádem Nickem Bishopem, který právě koupil zábavní park, v němž oba kdysi ještě coby dospívající kluci pracovali, a který měl představu, jak ho promění v naprosto jiné místo. To on pak pomáhal Nickymu přebudovat park od základů a on to měl být, kdo by nyní park vedl, a ne Nickyho neteř Bianca.

Ne, nebyl zatrpklý. Lhal by však, kdyby tvrdil, že ho to nezklamalo.

Vytí sirén zesílilo a Oscar přidal plyn. Bianca se zblázní, až dostane jeho zprávu, to bylo jasné, jako že slunce vychází. Jediné, v co mohl doufat, bylo, že si místo na něm vylije vztek právě na onom zaměstnanci parku, se kterým si to zrovna rozdává. Ať už to je kdo chce.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

e-mail

JEDNA

DVĚ

TŘI