Peter Frankl

Ten, kto chodí po chodníku

Ukážka z elektronickej knihy

Postavy a udalosti v tejto knihe sú fiktívne. Akákoľvek podobnosť alebo prípadná zhoda so skutočnými ľuďmi a dejmi je úplne náhodná.

Ten, kto chodí po chodníku

Dobu, do ktorej sa narodíme, si nevyberáme. To doba si volí nás, vťahuje nás do seba, medzi svoje udalosti a ľudí. V podmienkach, ktoré nám určuje, v ktorých nás ohraničuje, nám prichodí žiť. Tí najsilnejší sa ich snažia zmeniť, prípadne zlepšiť, ďalší kritizujú (potichu), ale prispôsobujú sa, väčšina prikyvuje a poslúcha. Tých, čo vybočujú z radu, sa vládcovia po dobrom alebo po zlom snažia vrátiť späť. Ak sa im niekto snaží prerásť cez hlavu, zväčša o ňu príde.

Poviedky v tejto knihe nemajú zovšeobecňovať dobu, v ktorej sa odohrávajú. Nechcú ani nikoho a nič popľuvať. Sú o jednotlivých ľuďoch, zaoberajú sa individuálnymi osudmi. Pretože každý máme iba jeden neopakovateľný život, je osud každého z nás dôležitý. V nekonečnom plynutí času, ktorý má ale pre každého jednotlivca svoj začiatok a koniec, dostaneme len jediný raz, a to na mizivú chvíľu, možnosť nazrieť do tohto sveta, aby sme z neho vzápätí navždy zmizli. Ako tento čas využijeme, záleží nielen na nás, ale aj na okolnostiach, na dobe, v ktorej žijeme. Každý osud zostáva zapísaný v obrovskej knižnici stvoriteľa.

Nejde mi o posudzovanie alebo dokonca o odsudzovanie. Iba konštatujem. Takí sme, v takej dobe. Pravda, iba poniektorí, vlastne len veľká menšina. Tú veľkú väčšinu tvoria šíky následných hrdinov a odbojárov. Je ale škoda, že hrdinovia sú vôbec potrební. Napríklad v dobách, keď sú zavreté srdcia i ústa a už za názor ste tvrdo potrestaní. Nastupujú hrdinovia. Ale Brechtov Galilei vyhlásil: „Nešťastná je krajina, ktorá potrebuje hrdinov.“ Koľkých hrdinov sme prepásli, že v druhej polovici 20. storočia nenastala tretia svetová vojna?

Inšpiráciou pre poviedky sú osudy niektorých ľudí. Ale len inšpiráciou. Nejde v nich o opis skutočných jedincov a udalostí. Ide o fikciu, a preto podobnosť alebo dokonca zhoda so skutočnými osobami a dejmi je úplne náhodná.

Keď som bol veľmi, veľmi malý, jedno z vtedy frekventovaných hesiel znelo: „Ten, kto stojí na chodníku, nemiluje republiku!“ Na jeho skandovanie si nepamätám, ale na jeho uplatnenie v svojej detskej hlave áno. Keď sme šli s otcom na prechádzku, veľmi som dbal o to, aby sme sa na chodníku nezastavili. Bolo to ťažké. Otec poznal v meste mnoho ľudí, a tak sa každú chvíľu pristavil a pustil do rozhovoru. Darmo som ho ťahal za ruku, on len stál a stál. A tak som sa mu vytrhol a promenádoval a promenádoval. Keby niečo, keby prišiel príslušník, tak ja som predsa nič neporušil, ja sa prechádzam, na chodníku nestojím, nie som nepriateľ, milujem našu republiku. S tými, čo stoja, nemám nič spoločné. A ten pán vedľa nie je náhodou môj otec? Nuž je, ale či ja za neho môžem? On stojí, nie ja. Prosil som ho, aby sme šli, ale on nie, len stojí a stojí. Jeho potrestajte, nie mňa, on sa previnil, ja som iba dieťa a viem, čo sa patrí, teda nepatrí: stáť na chodníku.

Prečo sa nesmelo stáť na chodníku, som dodnes nepochopil. Keď k nám prišiel do mesta na návštevu súdruh prezident Novotný, mali sme predsa prikázané stáť na chodníku a mávať. Stáli sme a mávali aj pri iných príležitostiach. Pravda, na prvého mája sme pochodovali v sprievode a na výročie VOSR s lampiónmi. Čert aby sa v tom vyznal.

Z neskorších pionierskych časov pochádza táto moja veršovačka:

Ten, kto stojí na chodníku, nemiluje republiku.

Nestoj Jano na chodníku, zavrieme ťa do kurníku.

Stál však Jano na chodníku, zavreli ho do kurníku.

Teraz stojí v tom kurníku, nemiloval republiku.

Ja však chodím po chodníku, milujem ja republiku.

Nezavrú ma do kurníku, keď ja chodím po chodníku.

Rýmovačka bola určite dlhšia, ale na jej pokračovanie si už nepamätám. Mohol by som ju teraz dopísať, ale kvalitu by to určite nevylepšilo.

Čo k tomu dodať? Bol som naivný, keď som si myslel, že chodenie po chodníku pomôže. Neskôr zmätený, mám teda stáť alebo chodiť po tom chodníku? Či nemám vôbec čo byť na chodníku, ale chodiť po ceste? Ale veď na nej by ma prešlo auto.

Obdobie 50. rokov minulého storočia. V skutočnosti nebolo dôležité, či stojím alebo chodím a kde. Dôležitá bola neistota. Ak si niečo urobil v tej najlepšej vôli poslúchať, vždy ťa mohli potrestať alebo aj odmeniť. Nikdy si nevedel prečo a za čo. Hlavné bolo, aby si mal strach. Orwell to vystihol: Veľký brat ťa sleduje. Vojna je mier, sloboda otroctvo, nevedomosť sila.

Ako je to dnes?

Napísal som, že doba nás ohraničuje, je rámcom a mantinelom. Obsahom sú ľudia. Aj v zlej dobe môžeš mať do činenia s dobrými ľuďmi a naopak. Ale kto sú tí dobrí ľudia? Azda tí nesebeckí, altruistickí? Tí, čo svoje záujmy podriaďujú záujmom celku, spoločnosti? Aké sú tie záujmy spoločnosti? Kto o nich rozhoduje? Aké len zločiny sa v dejinách napáchali kvôli vyšším záujmom alebo svetlej budúcnosti! O čo lepšie by ich páchatelia urobili, keby neboli takí obetaví a starali sa sami o seba. Keby nebojovali za nimi proklamované a jediné pravdivé pravdy, ale nechali ľudí, aby vyjadrovali svoje pravdy. Keby sa viac diskutovalo a menej strieľalo. Keby doba nemala mantinely, ktoré v skutočnosti vytvorili ľudia. V mene posvätných cieľov, za ktoré sa oddá zomrieť na hranici alebo na šibenici. Väčšinou ale hynú tí druhí, tí čo heslá realizujú. Hlásatelia večných právd zomierajú dôstojne, ako sa na vodcov patrí. Ostatní patria predsa do stáda a tie sú početné. Smrť jednotlivca si nikto nevšimne a aj celé stádo poľahky nahradíš. Ďalšie stáda sú k dispozícii.

Ľudia, ktorí slepo veria, to majú v živote zrejme ľahšie. Majú sa o čo oprieť, majú pred sebou neustále maják, ale majú sa aj vždy na čo vyhovoriť.

Jeden z mojich detských knižných hrdinov, Strečok, veril v Boha. Až do tej doby, kým vzal kladivo a zistil, že Boh je z hliny. Naozaj je to také jednoduché? Stačí vziať kladivo?

Verte. Verte nám, verte myšlienkam, ktoré šírime, hlásajú vodcovia masám. Čo keď sa viera ukáže ako chybná a je vyhlásená za neplatnú? Príde príkaz nahradiť ju inou. Dôležitá predsa nie je viera, ale poslušnosť.

Píšeš príliš pesimisticky, povedalo mi niekoľko známych. Premýšľam. Nemajú pravdu? Mám zmeniť svoje písanie, teda svoje postoje a seba? Zachraňuje ma viera. V tom prípade viera v pravdivosť slov F. Nietzscheho, podľa ktorých si optimista myslí, že všetko dobre skončí. Výsledkom je, že si je všetkým istý a nič neriskuje. Keď všetko dobre dopadne, prečo by sa snažil? Optimizmus marí ľudské sily, tragika ich stimuluje. Toľko Nietzsche. Môj dodatok: verím skutočne Nietzscheho názoru alebo sa naň vyhováram?

Takže pre všetky prípady: Nestojte na chodníku!

Ten, kto vysadol na tigra

Začiatkom leta 1969 bola v Československu zvláštna situácia. Myšlienky a nádeje jari predchádzajúceho roku boli stále živé, ľudia ešte verili, že po určitom čase dočasných obmedzení a nevyhnutnej reality vývoj nadviaže na rok 1968. Súčasne sa ale stále rozhodnejšie hlásili k slovu „zdravé sily“, odhodlané opäť pevne zviazať osudy krajiny s mocným východným susedom a poslušne realizovať jeho pokyny. Právnik z Bratislavy dokazoval, že politickými schopnosťami vysoko prevyšuje svojich prívržencov i odporcov.

Na vysokej škole, na ktorej Milan študoval, sa zatiaľ ale nič nezmenilo. Profesori, vyhodení v koncom 40. a v 50. rokoch, ktorí sa roku 1968 vrátili, zostávali na fakultách, v študovniach boli naďalej západné odborné zdroje, na seminároch sa zúrivo diskutovalo, v doporučenej či povinnej literatúre ku skúškam zotrvávali také mená ako Tomáš Masaryk, Alois Rašín alebo Imrich Karvaš. A hlavne, mohlo sa naďalej cestovať. V zahraničí sa krajina niesla na vlne sympatií, školy v cudzine vypisovali pre českých a slovenských poslucháčov študijné pobyty. Milan sa na žiaden z nich nedostal, patril síce k nadpriemerným študentom, ale chýbala tlačenka a bez nej to nešlo, v tom sa nič nezmenilo. Nevadí, povedal si. Doštudujem, a potom sa už nikoho nebudem pýtať a na nič spoliehať, vyberiem sa na dva-tri roky do zahraničia. Dovtedy úloha: zlepšovanie angličtiny a nemčiny.

Zvyknutý na skromné pomery mal peňazí viac ako dosť: sociálne a prospechové štipendium, čiastočný úväzok na katedre. Príjem sa niekedy blížil až k 1500 korunám mesačne, pričom náklady na stravu a ubytovanie na internáte boli smiešne nízke. Šetriť, myslieť na budúcnosť teraz, keď študuje? Hlúposť, na to bude času dosť v zamestnaní. Ostatne, na čo sporiť? Na byt, ktorý ako slobodný i tak nedostaneš? Na auto, ktoré je na poradovník? Peniaze si vlastne ani príliš nepotreboval. Na veci nevyhnutné k životu si si vždy zarobil a nič iné si i tak nedostal. Nedostatkový tovar a služby si mohol získať len na základe príslušných kontaktov. A tie si zase mal vtedy, keď si aj sám mohol niečo ponúknuť. Tá naša skomolenina socializmu, rozmýšľal Milan, vlastne priniesla znovuobnovenie naturálnej výmeny: niečo za niečo. Peniaze strácajú svoj význam, v tom mal Lenin pravdu, aj keď v úplne inom zmysle, ako si kedysi vysníval. Žiadna kniha nebola vtedy pre Milana drahá, dosť zostávalo aj na viechu.

Úplne, ale úplne z vlastných prostriedkov si v tom lete 1969 mohol dovoliť aj cestu do zahraničia. Prvý výlet na Západ, prvá cesta lietadlom. Úplne teda nie výlet, tri týždne mal pracovať v medzinárodnom študentskom tábore, ale celé tri dni mu potom zostávali ešte na Londýn. Uvidí bájnu kolísku imperializmu, jedno z centier svetovej histórie a kultúry. Nevadí, že mesiac bude žiť ako žobrák, veď koľko bankoviek s portrétom kráľovnej si mohol vymeniť, keď čierny kurz bol sto korún za jednu jedinú libru? Aspoň raz si ale kúpi koka kolu, nikdy ju ešte neochutnal.

V lietadle sa poriadne strápnil: i keď ho letuška dvakrát upozornila, nezapol si bezpečnostný pás. Až vedľa sediaci gentleman si všimol jeho rozpaky a predviedol mu, ako na to. Milan sa s ním pustil do konverzácie, ale ukázalo sa, že jeho školská angličtina je mu takmer nanič. Sused hovoril čudne, prehĺtal spojky, príslovky, ba celé slová, zrejme nenavštevoval hodiny ctihodného odborného asistenta Meravého, ktorý anglicky hovoril jasne, pomaly a zrozumiteľne, nie akoby mal zemiak v ústach.

Po prílete bol Milan v Londýne len veľmi krátko. Na známom letisku Heathrow mu srdce spadlo do nohavíc. Presne ako mu opisovali skúsenejší kolegovia, ocitol sa v zajatí otázok kráľovského úradníka. Čo o to, rozumieť sa mu dalo, pán za pultom sa pýtal tak, aby ho pochopili prznitelia jeho materinského jazyka zo všetkých kútov sveta, ale pustí ho vôbec do svätyne Spojeného kráľovstva? Jeho, študentíka zo socialistického Československa, ktorý disponuje pochybným papierom do akéhosi tábora a len niekoľkými librami? Čo keď vyriekne stop, zamietavo pokrúti hlavou, zrazu sa len objavia známi bobbyovia, zdvorilo, ale rozhodne ho odprevadia do tranzitnej haly, u nás, kamarát, nemáš čo hľadať. Všetko ale dobre dopadlo, úradník vzal jeho pas ako najväčšiu samozrejmosť, buch pečiatka, von do obrovského mraveniska.

Milan mal presne napísané, ako sa dostane na príslušnú železničnú stanicu. Má aj plán podzemnej dráhy, farebné čiary sú len zdanlivo neprehľadné a zložité, ubezpečovali ho spolužiaci, ktorí v Londýne už boli. Mali pravdu, ale Milan je i tak na seba hrdý, že si zvolil správnu trasu a vystúpil tam, kde mal. Dokonca aj orientačnú tabuľu na nádraží rýchlo pochopil, jeho vlak odchádza o niekoľko minút. Rýchlo lístok, skok na správne nástupište. Pre istotu zostáva pri dverách, nevie, na ktorej zastávke má vystúpiť. Ostatne, je v rýchliku alebo osobnom vlaku, rozoznávajú vlastne v Británii tieto dva druhy? Nesmelo nakukuje cez okienko dverí, na sedadlách páni s dáždnikmi, hlavy zaborené do novín, presne ako to videl vo filmových žurnáloch. Prichádza sprievodca, k lístku nemá žiadne pripomienky, hurá, sedí v správnom vlaku. Konduktor, ktorý sa tvári, akoby bol prinajmenšom strážcom štátnej pokladnice, ho zdvorilým gestom posiela sadnúť si. Až teraz si Milan všimne, že široko ďaleko on jediný stojí, jeho bľabotanie sprievodca pochopil, poklepkáva ho po ramene, žiadny strach, povie mu, kedy vystúpiť.

Z mesta, pri ktorom leží tábor, nevidí nič, ostatne, je už tma. Na pracovisko ale premáva autobus a sú v ňom už študenti z rôznych európskych štátov, ako aj domáci Angličania, Škóti či Walesania. Pracuje sa na výstavbe amfiteátra, teda pracuje je príliš silné slovo, hlavne sa diskutuje a škriepi. Výmeny názorov sa týkajú politiky a postavenia študentov, hádky hlavne toho, kto sa ujme lopaty, zdvihne fúrik, privezie potrebný materiál. Amfiteáter sa stavia už niekoľko rokov, ale zdá sa, že nikoho vrátane vedenia tábora to nevzrušuje. Každú chvíľu sem prichádzajú akési delegácie vyobliekaných dám a pánov, pokyvujú hlavami, pchajú hlavy do plánov, spokojne odchádzajú. Milan je prekvapený: veď tu má byť tvrdá pracovná disciplína, vysoká intenzita práce, vykorisťovanie, taký je predsa kapitalizmus, a tobôž ešte v Británii. Prekvapení alebo lepšie povedané sklamaní je ale podstatne viac. Tak ako na veľkú väčšinu jeho rovesníkov, má i na neho bieločierna socialistická propaganda presne opačný účinok. Krajiny na západ od našich hraníc posudzuje podľa áut, oblečenia a domov, ktoré vidí vo filmoch. Západný plat prepočítava na koruny, koľko len obedov v reštaurácii alebo topánok by si zaň u nás kúpil, aké lacné v porovnaní s nami sú u nich osobné vozy. Koľko stojí bývanie a služby, mu už nikto nepovie, písačkám o nezamestnanosti neverí. Ak je na Západe skutočne taká bieda, prečo k nám lákame tamojších turistov a tí si ešte dovolia bývať v najlepších hoteloch? Jemu by na niekoľkodenné ubytovanie v slušnom britskom hoteli nestačil ani náš priemerný mesačný plat, a keď vidí ceny, veru nevie, či si tú kolu vôbec kúpi.

Študenti bývajú v tábore v biednych drevených domčekoch a rovnako úbohá je aj strava. Ráno si Milan môže nasypať do taniera akési sušienky bez chuti a bez zápachu a tie zaliať studeným mliekom. K tomu čaj čierny ako smola, žiadny cukor a citrón. Bŕŕŕ. Rovnako pôvabný je obed: brigádničky, ktoré ho majú na starosť, ti opečú biely chleba, zhotovený zrejme z nejakej umelej hmoty, a naň ti kydnú žufaňou kašu z fazule. Dobrú chuť.

Veľká väčšina študentov je ľavicového zamerania, niektorí sú tvrdí komunisti. Snívajú o socializme, rovnosti a spravodlivosti. Milan sa zoznamuje s mladým Škótom, ktorý sa mu predstavuje ako Richard. Ten sa diví, že Slovák sa diví. Tábor? Čo by chcel, veď má všetko zadarmo, stavba pokračuje len vďaka príspevkom dobročinných organizácií. Milan mu opisuje jediný tábor, ktorý sám kedysi zažil vo svojich pionierskych rokoch. Škótovi zasvietia oči, áno, to je socializmus, to je výsledok plánovania a starostlivosti o deti pracujúcich. Slovák premýšľa, či sa má pustiť do vysvetľovania, ale potom to vzdáva: poéziu všedného dňa si zrejme musí každý sám zažiť.

Idú spolu do mesta. Milan vidí prázdne ulice, po ktorých večer vraj neradno chodiť, ba opustené sa mu zdajú celé štvrte, mesto pôsobí biedne a ošarpane. Vypytuje sa Richarda na zárobky, podmienky štúdia, bytovú situáciu, zamestnanosť. Všetko dostáva naservírované v najčernejších farbách. Krajina prežíva recesiu, nadáva sa na vládnucich labouristov, sú ešte horší než konzervatívci. Sklamanie. To má byť ten vybájený Západ? Veď životná úroveň niektorých vrstiev je nižšia ako v Československu. Sociálne istoty? Neznáme slovo. Pravda, tá tlač, knihy, sloboda slova. Z toho sa ale nenaješ.

Podvečer sa do tábora vracia s dlhým nosom skupinka študentov z krajiny, ktorú v Milanovej vlasti považujú za jednu z bratských. Skúsili si kapitalizmus, šli pracovať do skladu, chceli si niečo zarobiť. Dostali úlohu, trochu aj porobili, a potom si v príjemnom chládku ľahli odpočinúť si. Tak ich aj našiel majster, otvoril dvere a vyhnal na ulicu. Keď požadovali nejaké peniaze, pohrozil im, že zavolá políciu.

Londýn Milanovi vynahradzuje doterajšie nepríjemné zážitky. Po dni škaredom nasleduje ten pekný. Mesto je také, aké si ho na základe kníh a filmov predstavoval. Taxíky sú skutočne čierne a neforemné, autobusy červené a poschodové, ulice úzke, ruch, premávka a pohyb ľudí ohromujúci. Čo si skôr pozrieť? Buckinghamský palác, Tower, parlament, City, Westminster Hall, Britské múzeum, Downing Street? Všetko sa vidieť nedá, ale aspoň nevynechať to najdôležitejšie. Najviac ho však nefascinujú pamiatky, ale to, že kráča po rovnakej pôde ako kedysi Henrich VIII., Alžbeta I., Shakespeare, Oliver Cromwell, Viktória, Benjamin Disraeli alebo jeho vtedy obľúbený politik Winston Churchill. Chodí s nimi, vracia sa do minulých storočí i menej dávnych rokov, prežíva v ich tieni udalosti, ktoré sa zapísali do dejín. Vidí to, čo oni, vchádza do rovnakých budov, je na miestach, kde žili a pôsobili najväčší ľudia histórie, on, malý neznámy človiečik z mesta, o ktorom v Londýne sotva kto počul.

Ubytoval sa vo veľmi lacnom študentskom hoteli, ale i ten bol pre neho nesmierne drahý. Ráno čo najskôr vstať, treba predsa využiť každú minútu. Veď má k dispozícii len tri dni, 72 hodín na celý Londýn! Nebadane prekĺznuť okolo recepcie, len aby ho nezastavili, prečo nejde na raňajky. Boli skutočne opulentné, videl stoly a ponuku za pootvorenými dverami, cena tomu musí aj zodpovedať, ale na to skutočne nemá. Na recepcii boli však zvyknutí na takých vtákov ako on, prečo sa nejde najesť? Že nie je hladný? Hlúposť, raňajky sú započítané v cene izby. Zdalo sa, že zamestnancom robí radosť, že ho získali pre raňajky, že majitelia hotela neušetria, dosť ich zbíjajú na platoch.

Kilometre a kilometre nachodené cez deň. Odpoludnia sa navzdory výdatnému rannému jedlu ozval žalúdok, avšak ceny aj v najlacnejších bistrách boli astronomické. Obchod vedľa obchodu, ale obyčajné potraviny, kde by si si kúpil chleba alebo rožok, nie a nie nájsť. Zrejme je Londýn stavaný len pre bohatých turistov. Večer Soho, kde ho nikto neprepadol a nikto ani násilím nevtiahol do vykričaného podniku, Picadilly circus oblepený pestrofarebnými hippies, bosými a s kvetmi za ušami, kúpajúcich sa v tom, ako ich s nedôverou, začudovane a s odstupom pozorujú meštiaci a turisti z celého sveta.

Milanovi zostáva už len jeden bod z plánovaného programu. V noci váhal, či ho splniť alebo venovať celý ďalší deň Londýnu. O čo šlo? Doma ho jedného dňa zastavil na ulici starý Malák. „Vraj sa chystáš za kanál, do Británie,“ prihovoril sa mu.

Milan neochotne prisvedčil a už sa pripravil na to, ako sa bude brániť odvezeniu zásielky, len takého malého balíčku, ktorý skutočne nič neváži, odovzdaniu pozdravov známym, čo bývajú kdesi vo Walese, privezeniu liekov, aké u nás veru nedostaneš.

Ale Malák ho prekvapil. „V Londýne žijú rodáci, ktorí z mesta emigrovali ešte pred vojnou. Majú svoj krúžok, pravidelne sa schádzajú. Len tak kohokoľvek medzi seba nepustia, sú opatrní voči povojnovým návštevníkom a emigrantom. Ale teba by určite radi privítali, tvoju rodinu si pamätajú, známe priezvisko ti otvorí dvere. Ak chceš, napíšem im.

Pôjde len o posedenie, ty nebudeš chcieť nič od nich, ale ani starousadlíci od teba. Porozprávate sa. Krajania sú zvedaví na to, čo nového doma, ty získaš poznatky o tom, ako to v skutočnosti v Británii chodí, aký je tamojší život. Ale aj spomienky členov krúžku na rodisko spred 30 či viac rokov.

Naše mesto sa v nich objavuje ako zakonzervované, nedotknuté novšími udalosťami a revíziou minulých dejov. Môžeš mi to veriť. Stretol som sa so svojimi rovesníkmi pred rokom a čudoval sa, čo všetko si pamätajú, aké detaily im zostali v hlave. Oni sa zase divili, že ja si nespomínam na to alebo ono, že žijem súčasnosťou, a nie navždy stratenými mladými rokmi. Na rozdiel od nich som nevedel, kto bol pôvodný majiteľ najkrajšieho domu na námestí, v ktorom dome žila rodina Rothovcov a aká sláva to bola, keď do mesta zavítal prezident Masaryk.“

Milan chvíľu rozmýšľal. Stretnutie so starcami? Času nebude mať nazvyš, nepremrhá ho jalovými rečami, namiesto toho, aby podnikol ďalšiu výpravu do centra Londýna? Budú sa starci chcieť s ním skutočne baviť a diskutovať, budú ochotní vypočuť si aj jeho názory? Alebo budú len poučovať, trvať na svojich skúsenostiach a pravdách, zahriakovať ho s tým, že ešte mu mlieko tečie po brade, že nevie nič o živote?

Potom si ale povedal, prečo nie, čoho by sa bál? Aký bude rozhovor, záleží predsa aj na ňom. Kedykoľvek môže vstať a odísť. Nič tým starým pánom nedlhuje, nechce po nich peniaze alebo nejakú protekciu, je v Británii len na skok, vracia sa domov. Prečo nevyužiť možnosť a získať tak koncentrovane v priebehu mála hodín informácie a poznatky, ktoré by inak musel prácne zháňať a možno k mnohým by sa ani nikdy nedostal? Samozrejme, že ich bude musieť preosiať, oddeliť kúkoľ od pšenice, vystihnúť, kedy ide o nostalgiu a kedy o autentické spomienky, kedy sa autor len nafukuje a zvýrazňuje svoj pohľad, namiesto toho, aby sa venoval skutočným faktom.

„Dobre, pôjdem na stretnutie,“ sľúbil Malákovi. Ten mu ešte poradil, aby krajanom kúpil nejakú obrázkovú publikáciu o Slovensku. Potešia sa jej a Milan tak ľahšie nadviaže kontakt, rozviaže svojim partnerom jazyk, budú sa mať čoho chytiť, o čo oprieť svoje rozprávanie.

Na mieste činu sa ale ukázalo, že splniť sľub nebude ľahké. Londýn Milana vcucol do seba, tam bol, ale tam a tam ešte nie, nestihne navštíviť všetky miesta, ktoré si poznačil na mape. Dobrú vôľu má, krajanov ale nestihne. V otvorenom kufre však na seba upozorňovala kniha o krojoch, nemo, ale vytrvale mu pripomínala sľub, teda termín plánovaného stretnutia. A tak sa naň s nie príliš veľkou chuťou vybral. Najskôr metrom, potom vlakom. Dlhá cesta mu znovu pripomenula obrovitosť mesta na Temži, štvrť striedala štvrť, obytné bloky priemyselné objekty, medzi nimi zeleň, za nevábnymi domami vystrihnutými podľa rovnakej šablóny sa vypínali moderné stavby. Penzión, ku ktorému smeroval, bol pri jednej z výpadoviek. Patril synovi ktoréhosi z rodákov, ktorý malý salón prepožičiaval raz mesačne otcovi a jeho kamarátom. Na rozdiel od Milana to starci na miesto stretnutia nemali ďaleko, všetci vraj bývajú v neďalekom okolí.

Konečne bol na mieste. Recepčný mu ukázal miestnosť. Za stolom sedeli šiesti páni, všetci vyobliekaní v staromódnych oblekoch, kravatách či motýlikoch. Štyria sa venovali kartám, dvaja sa prizerali. Jeden z kibicov Milanovi mlčky pokynul, aby si prisadol. To chlapec chápal, karty majú prednosť, hra sa musí dokončiť.

Nasledovalo predstavovanie, podávanie rúk. Jeden starousadlík sa široko usmial, iný sa tváril blahosklonne, ďalší zrejme ešte myslel na prehru pred niekoľkými sekundami. Milan sa predstavil a hneď vytiahol z tašky knihu, bol rád, že sa jej konečne zbaví. Dôstojní páni sa zrazu zmenili v kŕdeľ školákov. Zhŕkli sa okolo publikácie, prekrikovali sa, ten chcel rýchlo listovať ďalej, ale iný protestoval, ešte si neprečítal text pod fotografiou. Vzájomne sa upozorňovali na jednotlivé kroje. Tento, hľa, si dobre pamätajú, akoby nie, keď na trhoch v meste sa vyskytoval najčastejšie. Krásne zábery z dedinskej svadby, a tu je drevenica, určite to bude Orava.

Až pán Wells, ktorý ako sa zdalo, mal v skupine hlavné slovo, zavelil: „Dosť. Potom sa dohodneme, kto si ako prvý knihu vezme knihu domov. Teraz sa venujme nášmu hosťovi.“

Milan dostal kávu a koka kolu. Hľadelo na neho šesť párov očí. „Čo tvoja rodina? Kto žije, kto zomrel, ako sa vám darí?“

K takmer každej chlapcovej vete boli dodatky. K jeho dedovi a babke, otcovi, príhodám ďalších príbuzných. Tie sa ďalej rozvetvovali do rôznych udalostí v meste, jeho histórie, vtedajších nových stavieb, politických a hospodárskych zmien, športových zápolení. Meno striedalo meno a na otázky, čo robí ten a onen, Milan väčšinou odpovedať nedokázal, o danom človeku nič nevedel. „Pravda, pravda,“ spamätával sa zvedavec, „veď už Malák nám povedal, že Jano sa odsťahoval, Mišo zomrel a Jožo zmizol nevedno kam.“

Milan hovoril stále menej, spolusediaci akoby na neho pozabudli. Preli sa o detailoch, vzájomne sa obviňovali z toho, že ten druhý si danú udalosť zle pamätá, že prebehla inak, mala odlišných aktérov, jej dôsledky boli iné, opačné. Alebo sa podivovali nad tým, že ostatní si príbeh daný nepamätajú, veď vtedy o ňom hovorilo celé mesto, ako ste len mohli zabudnúť? Ja veru viem, presne si na to spomínam.

Keby som teraz vstal a odišiel, možno si to ani nevšimnú, nádejal sa v duchu Milan. Ale pán Wells akoby ho počul a chcel zabrániť jeho zajačím úmyslom, sa zrazu obrátil na neho. „A či vieš, ako sme sa my, naša rodina, volali predtým, teda vtedy, keď sme žili na Slovensku?“

Študent nevedel a Wells víťazoslávne povedal: „Patrím predsa k Welsnerovcom, Welsner, tak znelo moje priezvisko.“

Hosť by rád prisvedčil, že áno, známe meno. Bohužiaľ ale nemohol poslúžiť, nikdy o Welsnerovcoch nechyroval. Aj to starcovi povedal, ale ten sa tým nedal pomýliť, nič mu nemohlo prekaziť jeho zrejme neustále opakovaný žart: „Tie tri posledné hlásky svojho priezviska som v Anglii prehltol od hladu, keď som tu pred rokmi začínal.“ A bez toho, že by urobil medzeru, zrazu len dal priestor Milanovi: „My sme už hovorili a pýtali sa dosť, rozpovedz nám ty, aké máš dojmy z Británie.“

Návštevník sa nedal dvakrát ponúkať. „Vlak dorazil na kraj Londýna presne podľa cestovného poriadku. Zrejme prednosť kapitalizmu, súťaže, trhu. Patrí k ním aj londýnske metro, ponuka v obchodoch, pred ktorými nevidíš fronty, pohodlné priame medzimestské telefonovanie bez nutnosti volať cez spojovateľku, čistota, poriadok. Kníhkupectvá, knižnice, archívy, to bohatstvo literatúry, možnosť nájsť ku každej téme množstvo rôznorodých zdrojov. Študuješ, porovnávaš, sám si utváraš názor. Nie ako u nás, kde boli donedávna len večné a nepopierateľné pravdy, témy, ktoré mali byť navždy tabu, osoby a deje, o ktorých sa nediskutuje.

Na druhej stane je tu ale nezamestnanosť, neistota, či budem mať na nájom alebo štúdium, obrovské sociálne a spoločenské rozdiely. Najlepšia bude teda tá naša, tretia cesta, po ktorej sme začali kráčať, demokratický socializmus, pluralita názorov a politická sloboda, konkurencia v ekonomike. Ale s jednoznačnou prevahou socialistického vlastníctva a rozhodujúcou úlohou štátu, sociálna spravodlivosť bez veľkých spoločenských rozdielov.“

Chlapec sa spýtavo pozrel na starých pánov. Nezneli jeho slová ako prednáška, nemajú dojem, že ich chce poučovať? Neurazia sa, nevysmejú sa mu?

Spoločníci pri stole ale mlčali, a tak Milan považoval za potrebné dodať: „Netvrdím s istotou, že mám pravdu. Viete, život u nás je teraz zaujímavý, prebiehajú búrlivé diskusie. Napríklad na jednom zo seminárov v škole sme sa v krúžku rozdelili na dve skupiny. Jedna obhajovala socialistickú, druhá kapitalistickú ekonomiku. Zúrivo sme sa hádali za svoje pravdy. Socialisti argumentovali úspechmi a vymoženosťami za uplynulých 20 rokov, právom na prácu, nikto nehladuje, zdravotníctvo a školstvo zdarma. Druhá skupina sa vytasila hlavne s číslami o bývalej exportnej schopnosti ekonomiky, vyspelosti predvojnovej ČSR v porovnaní s okolitými krajinami. Pohádali sme sa tak, že nakoniec asistent musel diskusiu, ktorá bola stále ostrejšia, až sa zmenila v hašterenie, ukončiť.

Kde sme mohli byť, keby sa u nás obnovila masarykovská republika, kričali jedni. Keby nie ZSSR, už by sme neboli vôbec, argumentovali druhí.

Čo na to poviete? Zrejme ste mali o Československu iný obraz. Zmeny sa teraz síce spomalili, ale ja verím, že čoskoro v nich budeme pokračovať s novou intenzitou, nie je možné, aby sa všetko vrátili do starých koľají. To ľudia v Čechách a na Slovensku nepripustia.“

Namiesto Wellsa sa teraz ujal slova pán Polak, ktorému ostatní hovorili Arminko. Bol to ten, čo nemohol uniesť porážku v kartách. Veru, prehrávať, to on nebol zvyknutý. Na rozdiel od Wellsovho, Polakovo meno Milanovi hovorilo nielen niečo, ale mnoho. Nielen pre starých a pomaly na druhý svet odchádzajúcich rodákov bol legendou. Pochádzal zo skromných pomerov, v školách nestrávil veľa času. Bol ale bystrejší a pohotovejší ako jeho rodáci a okrem toho sa nebál riskovať. Ľuďom sa zdalo, že to, čo písali noviny, Polak (vtedy ešte Polák) vedel najmenej o deň skôr a podľa toho sa zariadil. Získal pekný majetok, ale nenechával si ho len pre seba, bol známym podporovateľom športu a rôznych spolkov.

Tak ako dobrý šachista, aj on študoval svojho protivníka, snažil sa predvídať jeho kroky. Na rozdiel od šachu, nešlo ale v praktickom živote často o čestný boj podľa pravidiel rovnako platných pre obe strany. V tom životnom boji si musel byť pripravený na najrôznejšie úskoky a nečestné kroky, protivníci sa vynárali a mizli, ak si sa zo včerajšieho úspechu, ale aj neúspechu nepoučil, mohol si na to zajtra zle doplatiť.

Polakov povestný čuch na zmeny pripisovalo jeho okolie akémusi bájnemu inštinktu. V skutočnosti šlo o to, že študoval svojich protivníkov i partnerov, analyzoval činy a slová politikov a ekonómov, snažil sa predvídať ich kroky. Svoju úlohu hrali aj skúsenosti generácií, z ktorých si Polak vyvodil nasledujúce heslo: Všetko môže byť inak. Nie zajtra, ale dnes. Buď na to pripravený.

Pozorne sledoval kroky bývalého maliara pohľadníc, a keď všetci okolo neho tvrdili, že u nás sa to nemôže stať, on si položil otázku Prečo nie? Azda preto, že si to nedokážeme predstaviť, že to nechceme? Povodeň predsa nezastavíš slovami, ale činmi. A aj tie činy musia byť preventívne, len tak možno povodni predísť. Keď sa hrádza pretrhne, zostáva iba utekať, ale útek je vtedy už len veľmi neistou cestou k záchrane. A tak Polak sa vysťahoval aj s celou rodinou a takmer všetkým majetkom do Británie. Doma ho ohovárali a závideli mu dvakrát. Že ušiel pred vojnou a že po nej sa nevrátil aj s majetkom domov. Aby ho o všetko obrali a ostatní sa mohli utešovať: Pozrite, aj Polak, taký predvídavý, aj on dopadol ako my.

„Na členov tvojej rodiny, ktorých si pamätám, sa výzorom príliš nepodobáš,“ konštatoval starec. „Čo sa týka tvojich názorov, beriem to tak, že si ovplyvnený prostredím, v ktorom si vyrastal. Dúfam ale, že ich dokážeš revidovať, že si pružnejší, lepšie povedané múdrejší ako tvoji predkovia.“

Milan zlostne na neho zazrel. „Chcete azda ohovárať mojich príbuzných?“

„Nejež sa,“ usmial sa spolubesedník, „nechcel som sa ťa dotknúť. Len sa mi vracajú myšlienky na udalosti pred desiatkami rokov. Hovoril som vtedy s ľuďmi, presvedčoval ich, ale oni nie, neodídu, u nás sa predsa nič protiprávneho nedeje. A potom, keď už chceli utekať, bolo neskoro. Pamätám si tvojich starých rodičov a ďalšie príbuzenstvo, ktoré si ty nikdy nezažil. Zmizli bez stopy, stratili sa, akoby ani nikdy neboli.“

Návštevník nechápal. „Mali sme predsa pobesedovať o rodnom meste, o živote v Británii. Prečo otvárate tie strašné roky? Prečo hovoríte v náznakoch? O čo vám ide?“

„Neboj sa,“ odpovedal dávny utečenec, „nemám žiadne bočné úmysly. „Priateľ z nášho mesta nám napísal, aký si, vraj slušný a rozumný, rozhľadený, ovládaš reči. Mne sa páčiš. Si aj zapálený, zvedavý a otvorený. Niekoho mi pripomínaš. Nášho dávneho priateľa, Alberta Deutscha. Často sme spolu diskutovali v bývalom domove, tu v Británii už oveľa menej. Naposledy sme s ním sedeli pred takmer 20 rokmi. Nepresvedčil som ho vtedy a mám obavy, že nepresvedčím ani teba. Počul si niekedy Deutschovo meno?“

Milan pokrútil hlavou, nikdy. „Pravda, pravda,“ povzdychol si Polak, zrejme sa tam u vás, vlastne u nás, stále nesmie o ňom hovoriť.

Ten Albert nás vtedy pred rokmi nepočúval a nepočúvol. A ako ťa tak pozorujem, budeš zrejme postupovať ako on, budeš rovnako tvrdohlavý. Ale skúsim to, musíme sa aspoň pokúsiť.

Chceme niečo dať. Nebudú to peniaze, pretože tie človek nemá dostávať, ale si ich zarobiť. Nechceme ti ani radiť, pretože v konečnom dôsledku sa musíš rozhodnúť sám a si za svoje rozhodnutie aj zodpovedný. Ide o náš názor, o našu skúsenosť. Nevracaj sa do Československa, zostaň, tu využi potenciál, ktorý máš. Doma ťa čaká objatie ruského medveďa.

Chlapec zarazene počúval Polaka. „Skutočne ste sa so mnou chceli stretnúť preto, aby ste ma presvedčili k emigrácii? Prečo vám na mne záleží, na neznámom človeku, síce krajanovi, ktorého ste ale nikdy predtým nevideli, prednedávnom dokonca ani nevedeli o jeho existencii?“

Polaka vystriedal obchodník Moser. „V tvojej tvári čítam pochybnosti. Neveríš nám, premýšľaš o našich skutočných úmysloch. Môžeš nám povedať, aké máš argumenty pre návrat domov?“

Hosť ich vzápätí zo seba vysúkal. „Chodím na vysokú školu a štyri roky štúdia predsa len tak nehodím za hlavu. Môj domov je v Československu, tam mám rodinu aj kamarátov. Máme stále obrovskú šancu ukázať ako prvá krajina na svete, že socializmus sa dá spojiť s demokraciou. Táto symbióza môže priniesť už zakrátko svoje plody, malý štát v srdci Európy sa stane vzorom pre celý svet. A čo sa týka toho objatia, reč bola o medveďovi. Čo ale priniesol prvej republike tanec s francúzskou Mariannou? Bola nemilosrdne vydaná do náruče hnedého diktátora. Dovolí si niekto povedať, že bol lepší ako ten červený z Moskvy?

Koniec ukážky

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Ten, kto vysadol na tigra

Tiráž