Copyright © 2009 by Linda Howington

Translation © Hana Černá, 2016

Copyright © ALPRESS, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu ICE,

vydaného v roce 2010 nakladatelstvím BALLANTINE BOOKS,

divize RANDOM HOUSE INC, NEW YORK, USA

přeložila Hana Černá

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-166-0 (ePub)

ISBN 978-80-7543-167-7 (mobi)

KAPITOLA

JEDNA

V městečku Wilson Creek na východě státu Maine vládla odjakživa sousedská atmosféra a jeho obyvatelé žili v přátelské pospolitosti. Gabriela McQueena to těšilo hlavně proto, že tady vyrůstal a jeho sedmiletý syn Sam si odnese do života stejné vzpomínky.

Každé roční období zde mělo svůj půvab – rozkvétající jaro, svěže zelené léto, hřejivé barvy podzimu, kdy se dvojice štíhlých bílých věží zabodávala do průzračně modrého nebe. Přesto byl nejpříjemnější čas zrovna teď, pár posledních týdnů před Vánocemi, kdy panovalo všeobecné vzrušení a kdy lidi ovládla radostná nálada. Gabriel se nemohl dočkat, až obejme svého chlapce, překypujícího předsváteční rozjařeností.

Projížděl náměstím a s úsměvem sledoval výklady rozblikané světelnými dekoracemi a ověnčené zelenými girlandami. Urostlý vánoční strom, rozsvícený před budovou soudu, prozářil i chladné husté mžení z ošklivě šedivých dešťových mračen.

Na konci parkoviště Gabriel taktak vmáčkl svůj velký pickup mezi dvě bílé čáry. Narazil si nepromokavou čepici, vyskočil a naházel do starodávného turniketu mince na dvě hodiny. Ne že by plánoval zdržet se tak dlouho, jen nechtěl riskovat případnou ostudu, že syn šerifa hned první den dovolenky škudlí centy na parkovací lístek.

Oslepila ho ledová sprška; poslední předpověď počasí varovala před nočním sněžením a poklesem teploty. Sklonil hlavu proti ostrému větru a svižně vyběhl schody k prosklenému vchodu soudní budovy. Pak seběhl po schodišti vpravo do suterénu, kde se nacházel šerifův úřad. Věznice byla v nejvyšším poschodí. Docela nepraktické, ale takhle to bylo odnepaměti a Gabriel věřil, že se do smrti změny nedočká.

První dveře vlevo vedly do šerifovy úřadovny. Ve vstupní místnosti se nacházely čtyři pracovní stoly a tři ženy. Harlan McQueen, šerif, stálo na dveřích za jejich zády. Nápis byl provedený podle šablony a za třicet let už některá písmena úplně vybledla. Gabriel věděl, že posledních pět, deset let už táta myslí jen na důchod, a jako hospodárný občan nevidí důvod označení dveří obnovovat.

Jakmile Gabriel otevřel, všechny tři ženy vyskočily a tvář jim rozzářil široký úsměv. Vypískly radostí a rozběhly se ho přivítat, jako by se neviděli přinejmenším rok a ne pouhé dva měsíce. Málem se mu podařilo obejmout všechny najednou; byl statný mužský, jenže i na něho to bylo příliš, obzvlášť když jedna byla dost při těle.

Dvě měly na sobě šedé uniformy – sestry Judith Fournierová a Evelyn Thomasová; když si v týle stáhly vlasy podle předpisu, málokdo je rozeznal. Šedovlasá, zaoblená Patsy Huttová, šéfka kanceláře, měla na sobě džíny, vlněný svetr s třpytivými sněhovými vločkami a boty na silné podrážce. Působila naprosto neškodně, ale Gabriel nezapomněl, jak mu jako sedmiletému naplácala na zadek, když si hrál na frajera, protože jeho táta byl šerif.

Tyhle tři úřednice hlídaly přístup k šéfovi a v podstatě řídily celé oddělení. Věděly všechno o každém v celém okrese.

„Nejvyšší čas, že ses ukázal,“ mračila se Patsy. „Už jsem si začala dělat starost, že uvízneš v bouři.“

„V bouři?“ zbystřil Gabriel. „Před odjezdem jsem si poslechl předpověď počasí; déšť má během noci přejít ve sněžení, a to je všechno.“ Pravda, informace získal ráno v motelu v Pensylvánii. Než opustil Severní Karolínu, nasadil zimní pneumatiky. Prosinec v Maine znamenal najisto sníh. Cestou poslouchal jen hudební stanici, a tak neměl aktuální zprávy.

Patsyiny obavy očividně nevěstily nic dobrého. Místní si na rozmary zimy dávno zvykli a brali je jako součást života, takže zvýšený zájem o blížící se bouři naznačoval skutečné nebezpečí.

Než stihla Patsy odpovědět, otevřely se dveře za jejími zády a všichni čtyři se k nim obrátili. „Gabe,“ přivítal šerif syna s neskrývanou radostí a současně s úlevou.

Gabriel k němu vykročil. Chlapsky se objali a poplácali se vzájemně po zádech. „Jsem rád, že jsi tady,“ podotkl Harlan. „Počasí se viditelně zhoršuje a potřebuju pomoc.“

Gabriel ještě víc zostražitěl a zrychlil se mu tep. Když už i Harlan McQueen přiznává, že potřebuje pomoc, pak jde do tuhého. „Spolehni se,“ přikývl už cestou do Harlanovy kanceláře přecpané nábytkem všeho druhu a stylu, takže se málem nebylo kam posadit. Okresní správa na vybavení šerifova oddělení očividně neplýtvala. „O co jde?“

Z otcova upřeného pohledu pochopil, že si jeho ochoty váží. V mladším věku se svou bleskurychlou akčností občas málem dostal do malérů, protože se bezhlavě hrnul do všeho. Jako seržant vojenské policie teď útočnost a razantnost spolehlivě zúročil v armádě.

„Po změně větru se to žene k nám,“ pokračoval Harlan věcně. „Nejdřív jsme čekali jen sněžení, ledovka se měla držet na severovýchodě. Jenže zrovna před hodinou nám předpověděli mrznoucí déšť s bouřkou a vichřicí. Stěží se stihneme připravit. A co čert nechtěl, tři chlapi mi zůstali trčet u nehody, zrovna když je nutně potřebuju.“

Sakra, mrznoucí déšť, bouře… Gabriel cítil, jak se mu zvedá adrenalin. S přimhouřenýma očima stál v póze, jako by se chystal vzdorovat bouři zaťatými pěstmi. Mrznoucí déšť je mnohem nebezpečnější než blizard, dokáže nadělat pořádnou paseku. Za posledních deset, dvanáct let si tu hrůzu v Maine zažili dvakrát, téhle oblasti se pohroma naštěstí pokaždé vyhnula. Tenkrát měli štěstí, dneska smůlu. Narušené porosty vydržely, kdežto dneska tíhu ledu už neunesou. Přetrhají elektrické vedení a kus území zůstane bez proudu a tepla. Ledová tříšť hnaná zběsilou vichřicí připomínala křišťálový hurikán, který ničil vše, co se mu naskytlo v cestě.

„Jak můžu pomoct?“ zeptal se.

„Zajeď do starého Heltonova baráku a zjisti, zda je Lolly v pořádku. Nebere telefon, možná o změně počasí ani neví.“

Lolly Heltonová? Gabriel málem nahlas zaúpěl. Ze všech lidí na světě – „Co tam dělá?“ vyhrkl téměř nepřátelsky. Takový pocit v něm totiž Lolly Heltonová pokaždé vyvolala. „Měl jsem zato, že se odstěhovali.“

„To jo. Jezdili sem jen v létě. Teď chtějí barák prodat a Lolly se přijela poohlídnout po kupci. Kruci, copak na tom záleží? Je nahoře sama, a kdyby se jí něco stalo, nedovolá se pomoci.“

Gabriel potlačil znechucení a okamžitě začal v duchu zpracovávat otcovy informace. Promyšlená logistika je nezbytná. Kdo neznal Maine, nedokázal číst mezi řádky. Kdyby byla Lolly dole ve městě, ozvala by se. Jenže nahoře člověk může mobil s klidem vyhodit z okna. Ve starém baráku už nikdo nebydlí a pevnou linku dávno odpojili. Ze stejného důvodu asi nemají ani televizi. A pokud Lolly cestou z města neposlouchala rádio, nemusí o hrozícím nebezpečí vůbec vědět.

Do prdele! Tak z toho se nevykroutím, nezbývá než tam fakt zajet. „Zařídím to. Kolik mám času?“ zeptal se cestou ke dveřím.

„Netuším. Je to už v horách a tam déšť začne dřív než tady. Podle meteorologů můžeme pohromu čekat hned po západu slunce.“

Gabriel mrkl na hodinky. Tři odpoledne. Tady na severu zapadá slunce kolem čtvrté, má tedy co dělat. „Hergot, nezbude mi ani chvilka na přivítání se Samem,“ hartusil.

„Hoď sebou a stihneš to. Pustili je ze školy dřív, tak ho máma vyzvedla. Zavolám jí, ať ti připraví termosku s horkým kafem a něco k zakousnutí. Nezdrž se tam dlouho.“

Gabriel byl na parkovišti dřív, než Harlan domluvil. Káva a jídlo jsou důležitější než pohodlí. Cestoval celý den, je unavený a v téhle mizérii ho může žvanec a pár doušků kávy zachránit před smrtí. Neví, co ho čeká, jakmile odbočí z hlavní silnice a vydá se dlouhou, příkrou, křivolakou cestou k Heltonovým. Lepší mít s sebou něco k jídlu a nesníst to než umřít hladem.

Jen co otevřel dveře soudní budovy, ledový vítr ho udeřil do tváře, až zalapal po dechu. Tohle nevypadalo dobře. Když přijel, byl ještě docela klid. Jak rychle se počasí změnilo! Vichřice poláme stromy, zpřetrhá dráty a připraví o tělesné teplo každého blázna, který vyrazí ven nebo je pověřený záchranou jedné pitomé, náladové, snobské frajle. Ta ho raději pošle k čertu, než aby usedla svým posvátným zadkem do jeho pickupu.

Přesto se mu na rtech objevil široký úsměv. Vyrazil k vozu, dálkovým ovladačem už v půli cesty odemkl dveře, trhnutím otevřel a skočil dovnitř. Lolly Heltonová!

S nikým nebyl v životě víc na kordy než s ní. Jen ji zahlédl, už ho posedla nepřátelská bojechtivost. Možná jí dokonce vděčí za svůj úspěch v armádě! Lepší výcvik nemohl v raném mládí prodělat; koneckonců – mohl vzpurný rekrut vyvolávat horší problémy než slečna Nafoukaná Heltonová?

Lízátko! Tak jí ve škole přezdívali. Rád bych si líznul, Lízátko!

Rázným obloukem vycouval z parkoviště a obrátil vůz k výjezdu na silnici. S úsměvem od ucha k uchu zařadil a šlápl na plyn. V paměti mu ožila vzpomínka na provokaci, kterou Lolly dokázal děsně vytočit, a kámoši se váleli smíchem. Ona vždycky nasadila směšně upjatý výraz a zabodla do Gabriela nepřátelský pohled, jako by se chystala zašlápnout odpudivý hmyz.

Typická Lolly Heltonová! Už jako holka trpěla utkvělou představou, že je nadřazená všem vrstevníkům ve městě – pochopitelně včetně Gabriela. Nikdy nezapomínala, že její otec je starosta, a povzneseným chováním to dávala najevo při každé příležitosti. Kdyby byla aspoň hezká nebo inteligentní nebo cokoli, možná by si ve škole získala trochu popularity. Gabriel si vybavil její zkrepatělé hnědé vlasy. Ať si vzala na sebe sebedražší kousek, nevynikl. Své okolí odepsala pohrdavým pohledem a výrazem „odprejskni, ubožáku“.

Proč v něm představa opětovného setkání s ní vyvolává zvláštní pocit očekávání?

Jednou rukou pevně sevřel volant a druhou přeladil z hudební stanice na aktuální předpověď počasí. Za pár minut vyjel z Wilson Creeku a šlápl na plyn. Potřebuje ušetřit každou vteřinu. Taky ho poháněla touha obejmout Sama. Za pár minut se uvidí. Srdce se mu rozbušilo radostí.

Po zhruba šesti kilometrech odbočil mezi dvě mohutné jedle na betonovou příjezdovou cestu. Na konci se rýsovala bílá silueta nízkého domu s černými okenicemi a garáží pro tři vozy. Sotva pickup přibrzdil, rozlétly se dveře a vyřítil se tmavovlasý chlapec. „Tati! Tati!“

Gabriel nechal motor běžet a vyskočil, aby bujarého chlapce zachytil do náruče. Hubené dětské paže ho pevně objaly kolem krku. Konečně!

„Dneska skončila škola dřív!“ hlásil rozzářený Sam. „Přijde ledová bouřka! Babička vaří spoustu polívky, prý nám nejspíš přijde vhod.“

„To bych řekl,“ souhlasil Gabriel. Sam měl na sobě bundu, ale ve spěchu si ji nestihl zapnout. Kapuci mu vítr strhl z hlavy a vlasy už mu promáčel chladný déšť. Gabriel mu nasadil kapuci, otevřel zadní dveře vozu, natáhl se pro kabelu a ramenem je zas přibouchl. S chlapcem v náruči a taškou přes rameno se rozběhl k zadnímu vchodu. Matka už stála na prahu. V džínách a zimních botách vypadala připravená na sněhovou pohromu, ale široký úsměv a rozzářené zelené oči nezastřely obavy.

„Nemohl se dočkat,“ podotkla na adresu vnoučka. Objala Gabriela a pak oba své mužské políbila na tvář.

„No tak, babi,“ kroutil se Sam. Gabriel se jen potutelně šklebil. Dobře si vzpomínal, jak se v Samově věku cítil trapně pokaždé, když ho máma políbila. Sam si holt musí zvyknout, že Valerie McQuennová své nejmilejší líbá.

Hodil kabelu na zem, pustil Sama z náruče. Pak vylovil z tašky svítilnu a nůž. „Káva bude za chvilku,“ řekla máma. „Jednu termosku jsem naplnila polévkou a tady máš tátovo nepromokavé pončo.“ Podala Gabrielovi zateplené pončo a vrátila se do kuchyně.

„Díky.“ Ve skrytu duše Gabriel přece jen doufal, že pončo nevyužije. Měl pevné zimní boty, takže prochladnutí a promáčení nohou nehrozí. Přesto si nacpal do kapsy rezervní pár termoponožek. Zimní bundu a rukavice měl v autě, pod zadním sedadlem zůstal i polštář, který tam kdysi nacpal Sam, a nikdo se ho zatím nenamáhal vytáhnout.

„Kam jedeš?“ pozoroval Sam tátovy přípravy. „Vždyť jsi sotva přijel,“ dodal zklamaně.

„Musím do hor zachránit jednu ženskou,“ odpověděl Gabriel chvatně, aby chlapec pochopil vážnost situace a nereptal. Krátce ho objal. „Fakt se mi nikam nechce, ale když je nutné něco podniknout, není vyhnutí.“

Sam tátova slova chvilku zvažoval. Táta slouží v armádě, dědeček je šerif. Za svůj krátký život už hodněkrát slyšel o odpovědnosti a byl svědkem nutných akcí. Sice se mu tátův odjezd nezamlouval, ale chápal to. „Je zraněná?“

„No, doufám, že ne, ale dědeček chce, abych ji odvezl do města dřív, než udeří bouře. Pak by tam zůstala uvězněná třeba na týden.“

Sam vážně přikyvoval. „Tak jo. Když musíš. Jen na sebe dávej pozor.“

„To víš, že dám.“ Gabriel odpověděl smrtelně vážně, přestože se mu chtělo smát. Tenhle malý chlapík ví, co se patří.

Valerie přinesla dvě termosky. „Dávej na sebe pozor,“ promluvila jako Samova ozvěna. Když se Gabriel stal sám rodičem, pochopil, že bez ohledů na věk tahle varování nikdy neskončí.

„Jako vždycky?“ zeptal se. Věděl předem, že matka obrátí oči v sloup, což se i stalo. Políbil ji na tvář, pak poklekl a ještě jednou Sama chlapsky objal. „Co nevidět jsem zpátky. Postaráš se zatím o babičku?“

Sam se narovnal v ramenou a znovu vážně přikývl. „Vynasnažím se.“ Přesto bleskl po Valerii poněkud nejistým pohledem. Gabriel se kousl do rtu, aby se nahlas nerozesmál.

„Přivez Lolly k nám,“ navrhla Valerie. „Proč bys ji měl vozit do města a zase se vracet? V domě je spousta místa a jídla. Nemá smysl pokoušet čerta v téhle mizérii.“

„Ano, paní.“ Gabriel zasalutoval. Sakra, nevypadá to, že se Lolly Heltonové jen tak zbavím, pomyslel si.

Ale co, možná tam vůbec není. Sedí v bezpečí někde ve městě, jen vypnula telefon. Nebo on dostane smyk, sjede ze silnice a nezbude než se vrátit. Pěšky se totiž k baráku Heltonových nedostane. Napadla ho ještě další, vůbec nejlepší varianta: Lolly je nahoře, ale odmítne se hnout. No, však se uvidí.

Opět pocítil to zvláštní mravenčení jako pokaždé, když ho čekal boj, na který se těšil. Zažil mnohem horší situace než tahle. Musel se pustit do akce s holými pěstmi. Nakopnout, rozbít hlavu a nenechat si zpřelámat kosti. Lolly má jazyk ostrý jako škorpión a to je všecko. Poradí si s tím. „Díky. Uvidíme se tak za hodinu,“ slíbil matce. Pak už vyběhl do chladného deště a prohlubující se temnoty, aby vyrazil do hor zachránit rozmazlenou princeznu.

KAPITOLA

DVĚ

Časně odpoledne

Starý bílý chevrolet pokrytý blátem a solí vjel na malé parkoviště před místní samoobsluhou. Vychrtlý, zanedbaný muž se střapatými, špinavě blond vlasy otočil vůz čelem k výjezdu a zastavil. „Jsem připravený.“ Kostnatými prsty nervózně poklepával do volantu. „Připravený. Připravený vyrazit,“ zopakoval úsečně a rychle. „Máš bouchačku?“

„Jo,“ přikývla žena na vedlejším sedadle a strčila pistoli do flekaté, červené plátěné tašky. Byla stejně hubená a rozcuchaná jako muž, s propadlými tvářemi i očima. Z dlouhých tmavých vlasů vyčuhovaly bílé uši. Obrátila neklidný pohled k obchodu, pak zpět na parkoviště. Škubla za kliku dveří, otevřela, hned je zase zavřela, protože na parkoviště přijížděl černý mercedes. Pneumatiky zašustěly na mokrém chodníku, řidička projela kolem chevroletu a zaparkovala přímo před vchodem.

„Na co čekáš?“ zeptal se muž. Nepřestával ťukat prsty do volantu. Netrpělivě poposedl. Jmenoval se Darwin Girard a už tři nebo čtyři dny nespal, možná i déle. Přesto byl nabitý energií jako sopka před výbuchem, taktak vydržel posedět.

„Ta ženská se na mě podívala,“ utrousila Niki Vannová. Řidička mercedesu zrovna vystoupila a zamkla vůz dálkovým ovladačem. Světla blikla a žena vběhla do obchodu.

„Fakt?“ sledoval Darwin ženu pronikavým pohledem. Podle plánu neměli upoutat pozornost a on nesnášel lidi, kteří mu něco mařili. Nenávistným pohledem zíral na dveře, jimiž právě prošla ta ženská.

„Jo. Mrcha,“ zavrčela Niki jen z toho důvodu, že ženě patřil méďák. V omezené mysli se ihned zrodil nápad. „Vsadím se, že má pořádně naditou šrajtofli. Jen mrkni, v čem jezdí. Má na mnohem víc než na pár rohlíků a je sama.“

Špičky Darwinových prstů zrychlily rytmus. „Co máš na mysli?“ zašklebil se, jako by netušil, o co jde. Niki měla lepší čich na příležitosti a neváhala jich využít. Taky proto si udržovali slušné zásoby pervitinu. Niki vždycky dokázala opatřit prachy.

Znovu otevřela dveře vozu, tentokrát už vystoupila. „Za minutku jsem zpátky,“ prohodila přes rameno. Zabouchla za sebou a proběhla deštěm, zachumlaná do příliš velké zelené bundy.

V obchodě Lolly Heltonová popadla vozík a energickým krokem prošla první uličkou mezi regály. Potřebovala jen pár plechovek polévky a něco na sendviče. Možná si vezme i pár časopisů. Spěchala, chtěla být doma před setměním. Ale jak to bývá, právě proto, že spěchala, ji zastavil známý hlas.

„Lolly!“ zvolala žena v jasně červené zástěře po kolena. Zrovna urovnávala zeleninu přeházenou zákazníky, když hledali kousek podle svých představ. „Zaslechla jsem, že ses vrátila. Vypadáš báječně.“

„Díky, ty taky,“ odpověděla Lolly a ze zdvořilosti se zastavila. „Jak se vede?“

Manželé Richardovi vlastnili tuhle malou samoobsluhu snad odjakživa. Paní Richardovou měla Lolly ráda pro její žertíky a zálibu v drbech, ačkoli nikdy neřekla o nikom něco špatného. Dveře obchodu se otevřely a Lolly posunula vozík, aby mohl nový zákazník projít.

„No, mám docela napilno. To víš, svátky. Člověk jen vaří a peče.“ Paní Richardová si otřela ruce o zástěru, krátce kývla na novou zákaznici a opět věnovala pozornost Lolly. „Kde dneska spíš?“

„Doma.“ Lolly otázka trochu zarazila. Kde jinde by měla spát?

„Prokristapána, holka, copak neposloucháš rádio? Hlásí na večer ledovou bouři.“

Ledová bouře! Lolly se otočila k oknu, jako by se potřebovala sama přesvědčit. Přitom zavadila pohledem o zákaznici, co přišla za ní. Neznala ji – a ani si ji nepřála poznat, proto si ji neprohlížela pozorněji. „Neposlouchala jsem rádio,“ připustila. Při řízení si raději pouštěla oblíbenou hudbu z cédéček.

„Nemůžeš jet do hor sama. Jestli nemáš u koho přespat, zůstaň u nás. Máme s Josephem dva volné pokoje, když se kluci oženili a odstěhovali.“

Lolly horečně přemýšlela, kam by se mohla upíchnout. Ve škole se s nikým nepřátelila, staří kamarádi neexistují. Na tu dobu hodně nerada vzpomíná. Víc přátel má až nyní v Portlandu. Nijak ji nenadchla představa, že přečká bouři u Richardových, jenže se musí rozhodnout.

„Díky. Zůstanu u vás – aspoň tuhle noc,“ souhlasila. V tom případě nepotřebuje zásoby jídla; vrátila zboží na místo. „Jenom si zajedu domů pro pár věcí. Kolik mám času?“

„Přižene se to se setměním. Nezdržuj se.“

Lolly zkontrolovala čas. Za pár hodin. Ve vyšší poloze může mrznoucí déšť začít padat dřív. „Vrátím se co nejrychleji. Moc děkuju za nabídku.“

Paní Richardová jen mávla rukou. „Tak už jeď a spěchej.“

Lolly pomalu manévrovala s vozíkem úzkou uličkou, těsně kolem ženy ve velké zelené bundě, se špinavou červenou plátěnou kabelou. Vtom jako by si uvědomila nadcházející hrozbu a téměř se rozběhla k vozu; bouře s mrznoucím deštěm se nesmí podceňovat. Sníh neznamená pro domorodce žádné nebezpečí, zato led katastrofu. Nebýt zastávky v obchodě paní Richardové, Lolly mohla zůstat uvězněná ve starém domě pár dnů, dokonce týdnů.

Plán se zasekl, pomyslela si pobaveně při výjezdu z parkoviště, mrznoucí déšť znemožní stěhování. Pravda, na balení toho moc není a nemusí to zvládnout najednou. Posledních pár let dům téměř nevyužívali. Zůstalo pár kousků nábytku a nezbytností. Na stěhování má dost času, dneska si stejně jen chtěla ohřát polévku, zapnout plynový krb a číst. Ticho a samotu si vždycky užívala a na pohodový večer v teple se docela těšila.

Přijela sem prožít pár lenošných dnů v domě, kde vyrůstala, oživit vzpomínky a rozloučit se s Wilson Creekem. Rodiče žijí na Floridě, ona se kvůli práci usadila v Portlandu. Je nehospodárné vydržovat dům, kam se téměř nejezdí.

Kdysi byl jednopatrový, prostorný a v jistém smyslu výstřední dům na horském svahu na kraji města nejluxusnější stavbou v celém okrese. Celá léta se tam scházeli vlivní politikové na večírky, pro budoucnost Lolly zcela bezvýznamné. Zůstala totiž v Maine jediným členem rodiny, navíc bez politické ctižádosti. Společenský život ji vůbec nezajímal. Z mladistvé ostýchavosti už trochu vyrostla, přesto se nepovažovala za společenský typ. Mnohem raději trávila večery doma než v městských klubech. K Richardovým se ani netěšila, ale když jim to slíbila… Práce v pojišťovně ji naučila jednat s lidmi. V dětství a ještě víc během dospívání se držela v pozadí, protože se neuměla bavit, a navíc měla pocit, že o ni ani nikdo nestojí. Palčivou nejistotu a nedostatek sebevědomí maskovala nepřátelstvím. Není proto divu, že si v rodném městě nezískala přátele. Celkem nechápe, proč se sem stále vrací, přestože nanejvýš jednou ročně. Přála si, aby si mohla dovolit žít v rodném domě. V provinčním Wilson Creeku by ale nenašla zaměstnání a na vlastní podnikání neměla dost peněz.

Stěrače svištěly z jedné strany na druhou a spolehlivě stíraly lehký déšť. Svou vytrvalostí Lolly dost znervózňoval. Padal zlehounka v podobě mlhy, jako by příroda neměla nic za lubem. Mrholení zahalilo den do mléčného závoje. Lolly přeběhl po zádech mráz. Večer byl ještě hodně daleko, a už musela zapnout světla. Mlha rychle houstla. Silniční provoz dočista ustal, až ji to trochu vylekalo. V jednom okamžiku měla nutkáni otočit se, koupit si ve městě pyžamo a spodní prádlo a spěchat do bezpečí k Richardovým.

Mlhu za ní proťaly kužely světel. Vůz byl ještě daleko, ale pocit, že není na silnici sama, Lolly trochu uklidnil. Doma se nezdrží déle než čtvrthodinku – sbalí to nejpotřebnější a vrátí se do města. Než propukne bouře, bude v bezpečí.

Po pár minutách odbočila na úzkou vedlejší cestu klikatící se úpatím kopce k domu. Znala každou zatáčku, strom a skálu. Od doby, co získala řidičák, tudy projížděla často… Vlastně už dřív, protože ji máma vozila do školy a odpoledne domů. Denně absolvovala cestu v obou směrech nejmíň dvakrát. Tady ji nemůže nic překvapit, jen ta mizérie venku vyvolává lehkou úzkost. Spolehlivý vůz s pohonem na čtyři kola si pořídila před třemi lety, aby měla v horách jistotu.

Mlha zhoustla a viditelnost byla čím dál slabší. Lolly mrkla na digitální ukazatel venkovní teploty. Pár nad nulou. Větve stromů se blyštěly, obalené námrazou. Snad mlha už neledovatí?

Konečně odbočila na příjezdovou cestu. Šlápla na plyn a fičela do dlouhého svahu. Dům nahoře už nebude dlouho mým domovem, blesklo ji hlavou, ale zrovna teď měla zvláštní pocit, že ji vítá. Nevadí, že už stojí téměř šedesát let, trochu vybledl, střecha tu a tam poklesla. Rozlehlá, pevná stavba stále ještě nabízí teplé, útulné zázemí v ledové zimní noci. Škoda jen, že se zde nedá zůstat. Sníh a led by Lolly mohly pohřbít třeba na čtrnáct dnů, jestli silnici zavalí spadlé stromy.

Nemá na vybranou. Milovaný dům z dětství a mládí brzy nabídne své pohodlí jiné rodině. Jen co Lolly odveze zbytek osobních věcí a prodá je nebo někam uskladní, nabídne dům k prodeji a přestane být jejím domovem. Smůla, že se nemůže ani na pár dnů vrátit do dětství. Počasí má prostě jiné úmysly.

Ani se nenamáhala otevřít garáž. Zajela těsně ke schodům, s klíči v ruce vyskočila z vozu a rozběhla se odemknout hlavní vchod. V chodbičce shodila zimník s kapucí, přehodila ho přes sloupek zábradlí a kabelku položila na spodní schod. Pak přinesla ze šatny zimní boty. Kdo ví, kdy se sem vrátí. Vydala se do patra. Zůstalo něco v ledničce? uvažovala. Asi ne. K snídani si dala jen cereálie, ani se nenamáhala zalít je mlékem. K večeři si koupí sendvič ve městě nebo ji postačí toust s burákovým máslem a džemem. Zastaví vodu, přívod plynu ke kotli na horkou vodu, zamkne za sebou a dům bude připravený přežít sebedelší ledovou katastrofu.

Vyšla polovinu schodů, když se ozval hluk motoru. Někdo přijel. Zastavila se, pár okamžiků poslouchala. Jak znala sousedy, nepřekvapilo by ji, kdyby ji některý přijel varovat před bouří, nebo ji odvézt do bezpečí. Věděli, že v domě není televize, ani signál mobilu. Zdejší obyvatelé žili ve vzácné soudržnosti, což Lolly ve velkém městě chybělo. Potěšilo ji, že bude mít společnost. Seběhla do přízemí. Otevřela s úsměvem – očekávala totiž někoho známého, například starého přítele rodičů. Úsměv strnul na rtech. Drsný pár, co se hrnul do chodby, neznala, ačkoli… Jasně, tu ženskou zahlédla v obchodě. Poznala ji, přestože teď měla mastné prameny tmavých vlasů zčásti schované pod pletenou čepicí. Vychrtlou postavu maskovala ohromná plandavá bunda.

Lolly blesklo hlavou několik scénářů. Ztratili se a hledají přístřeší? Možná to tady neznají a báli se uvíznout v horách, když v rádiu hlásí tu ledovou spoušť.

„Zrovna se chystám odjet…“

Muž za ženou s mastnými vlasy vytáhl z bundy pistoli.

Lolly vytřeštila zrak, v prvním okamžiku snad ani nechápala, co vidí. Prudce zatajila dech a instinktivně couvla. Dvojice k ní přiskočila, hrubě s ní smýkla do chodby. Lolly narazila do sloupku zábradlí, zavrávorala, ale stihla se zachytit, aby neupadla.

Muž zabouchl dveře. Žena nakoukla do obýváku vlevo, jídelny vpravo, zvedla hlavu, zda někdo nestojí nahoře na schodišti. Pak v úsměvu předvedla nažloutlé zkažené zuby. „Vidíš, zlato, neříkala jsem, že je sama?“ obrátila se na svého komplice.

Lolly se tiskla ke sloupku zábradlí ochromená hrůzou. Mozek jí vypověděl službu, nebyla schopna souvisle myslet. Ztěžka se vžívala do šokující reality. Náhle, jako by někdo otočil spínačem, myšlení naskočilo. Loupežné přepadení. Zde ve Wilson Creeku! To přece není možné! Ta absurdita ji nakopla. Strach vystřídala podrážděnost. Náhle se zas mohla hýbat, dokonce se dala do pohybu dřív, než si to uvědomila. Rozběhla se, jako když střelí.

„Ty mrcho!“ zařval muž. To už Lolly sprintovala do obýváku. Přikrčila se za stůl, popadla těžkou židli a mrštila jí proti pronásledovateli. Pokračovala do kuchyně. Za zády slyšela těžké kroky, ale ani se neohlédla, potřebovala zachránit holý život. Jen kdyby se včas dostala z domu! Sáhla na kliku, když vtom ji silná ruka popadla za vlasy. Nesnesitelná bolest – jako by Lolly někdo skalpoval. Muž ji odtrhl ode dveří. Nohy se jí podlomily a padla tváří na chladné linoleum. Bolest na hlavě nepolevovala.

Lolly vykřikla, pak zatajila dech. Marně tápala rukou dozadu, aby násilníka odstrčila. Ucítila na zádech jeho těžké horké tělo. Přitlačil ji k podlaze, přitiskl k ní zarostlou tvář. „Rozpálilas mě,“ zašeptal jí do ucha horkým, páchnoucím dechem. Začal se třít rozkrokem o její hýždě.

Table of Contents

KAPITOLA JEDNA

KAPITOLA DVĚ