Beautiful Secret

Copyright © Lauren Billings, Christina Hobbs, 2015

Translation © Květa Oakland, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-949-5

ISBN mobi 978-80-7462-958-7

Věnování:

Kresley, ten první řádek i všechny následující jsou pro Tebe.

První kapitola

Ruby

„Nevsadila bych se, že má obří péro, ale ani netvrdím, že to tak není.“

„Pippo,“ hlesla jsem a zděšeně si schovala obličej do dlaní. Proboha, vždyť je půl osmé ráno ve čtvrtek. Přece nemůže být opilá.

Omluvně jsem se usmála na vykuleného pána, který stál naproti nám, a snažila jsem se vymyslet způsob, jak bych mohla výtah zrychlit silou myšlenky.

Zírala jsem na Pippu a ona neslyšně artikulovala: „Co jako?“ a pak zvedla ruce a podržela ukazováčky asi třicet centimetrů od sebe. „Má ho dlouhýho jak nějakej podělanej hřebec.“

Výtah zastavil ve třetím patře a dveře se otevřely, což mě zachránilo před dalším provinilým pohledem.

„Uvědomila sis, že jsme tam nebyly samy, že jo?“ zasyčela jsem a následovala ji chodbou za roh, kde jsme zastavily před velkými dveřmi s nápisem RICHARDSON-CORBETT vyrytým do pískovaného skla.

Zvedla hlavu od obří kabelky, ze které se za zvuku cinkání náramků na zápěstí snažila vylovit klíče. Její kabelka byla jasně žlutá a posetá kovovými cvočky a její dlouhé zrzavé vlasy svítily pod fluoreskujícím světlem jako neon.

Já jsem špinavá blondýna a dneska jsem si vzala béžovou tašku přes rameno; připadala jsem si vedle ní jako vanilková sušenka.

„Nebyly?“

„Ne! Přímo naproti tobě stál ten chlap z účetního. Dneska tam musím jít a díky tobě na sebe budeme vrhat nejisté a trapné pohledy pokaždé, když si vzpomeneme, jak jsi vyslovila slovo péro.“

„Taky jsem řekla dlouhýho jak nějakej podělanej hřebec.“ Zatvářila se provinile, ale pak se vrátila ke kabelce. „Kluci z účetního stejně potřebujou trochu uvolnit.“ S dramatickým gestem ukázala na tmavou chodbu před námi. „Teď jsme nejspíš podle tvých představ dostatečně samy?“

Vysekla jsem jí hravou poklonu. „Prosím. Povídej.“

Přikývla, soustředěně svraštila obočí. „Jen říkám, že logicky musí být obří.“

„Logicky,“ zopakovala jsem a snažila se zadržet úsměv. Srdce mi radostně poskakovalo, jako ostatně vždy, když jsme mluvily o Niallovi Stellovi. Spekulování o velikosti jeho přirození mě nejspíš jednou zničí.

S vítězoslavným mávnutím ruky vylovila klíče od kanceláře a zarazila nejdelší z nich do dveří. „Ruby, vidělas jeho prsty? A nohy? A to nezmiňuju fakt, že měří přes dva metry.“

„Přesně dva metry,“ opravila jsem ji bez dechu. „Ale velikost rukou ještě nic neznamená.“ Zavřely jsme za sebou dveře a rozsvítily hlavní světla. „Spousta chlapů má velký ruce, a přitom v kalhotách neschovává nálož.“

Šla jsem za ní úzkou chodbou do místnosti plné stolů, v menší, méně honosné části třetího patra. Vzhledem k tomu, že jsem v práci trávila mnohem víc času než v miniaturním bytě, který jsem si pronajala v jižní části Londýna, měla jsem radost, že je tu i přes málo místa útulno.

Richardson-Corbett Consulting byla jednou z největších a nejúspěšnějších strojírenských firem v Evropě, ale přijímali jen hrstku stážistů. Krátce po promoci na UC v San Diegu jsem měla neuvěřitelné štěstí, že mi jedno z těch míst připadlo. Pracovní doba byla nekonečná a výplata sotva pokryla mou vášeň pro boty, ale oběť se začínala pomalu vyplácet: už po prvních devadesáti dnech stáže nahradila papírek na mém stole opravdová kovová cedulka s vyrytým jménem Ruby Millerová. A taky mě přesunuli z přístěnku ve druhém patře do jedné z klíčových kanceláří tady na třetím.

Střední školou jsem prosvištěla bez problémů a bakaláře jsem přežila jen s občasnými návaly paniky. Ale stěhování přes půlku světa a možnost seznámit se s největšími mozky strojírenství v Anglii? V životě jsem nepracovala tvrději. Pokud se mi podaří dokončit stáž se stejně dobrými výsledky, s jakými jsem začala, budu mít zaručené místo v magisterském programu mých snů na Oxfordu. Samozřejmě dobré výsledky rozhodně nezahrnují výtahové debaty o přirození jednoho z manažerů…

Jenže Pippa se teprve začínala rozjíždět.

„Někde jsem četla, že je to jako vzdálenost od zápěstí k prostředníčku…“ změřila si délku vlastní ruky a pak ji zvedla, aby podpořila svoje slova. „Jestli je to pravda, tvůj idol je fakt kus.“

Zamručela jsem, pověsila jsem si kabát na dveře. „Asi jo.“

Odhodila kabelku na židli a změřila si mě vědoucím pohledem. „Zbožňuju, když se snažíš vypadat nezaujatě. Jako bys mu nezírala na rozkrok pokaždé, když se objeví půl metru od tebe.“

Snažila jsem se vypadat pohoršeně.

Snažila jsem se tvářit zděšeně a nějak odpovědět.

Nic. Za posledních šest měsíců jsem na Nialla Stellu pokradmu zírala tak často, že bych mohla být kvalifikovanou expertkou na topografii jeho rozkroku.

Nacpala jsem kabelku do spodního šuplíku a s rezignovaným povzdechem jsem ho zavřela. Moje nenápadné pohledy očividně nebyly tak nenápadné, jak jsem si myslela. „Obávám se, že jeho rozkrok ke mně nikdy nebyl ani nebude tak blízko.“

„To nebude, pokud se s ním nedáš do řeči. Hele, jakmile se mně naskytne příležitost, vychutnám si toho zrzka z PR tak, že bude mít na krajíčku. Měla by ses s ním aspoň pobavit, Ruby.“

V tu chvíli už jsem vrtěla hlavou a Pippa mě praštila koncem šály. „Ber to jako výzkum do hodiny konstrukční integrity. Řekni mu, že potřebuješ otestovat tažnou sílu jeho ocelové trubky.“

Zasténala jsem. „Bezva plán.“

„Fajn, tak někdo jinej. Co blonďák z podatelny? Nespustí z tebe oči.“

Zatvářila jsem se kysele. „Ten mě nezajímá.“

„Tak Ethan ze smluvního. Je sice malej, ale je fit. A vidělas ten jeho trik s jazykem, co dělává v hospodě?“

„Ježiši, to ne.“ Posadila jsem se, naprosto zničená tíhou jejího pohledu. „Fakt se o tomhle bavíme? Nemůžeme prostě dělat, že nejsem zamilovaná?“

„Obávám se, že ne. Žádnej jinej chlap tě nezajímá, ale na pana pravého to ani nezkusíš,“ povzdechla si. „Nevykládej si to špatně. Stella je kurevsky sexy, ale je trochu moc upjatej, nemyslíš?“

Přejela jsem nehtem po hraně stolu. „To se mi na něm právě líbí,“ přiznala jsem. „Je vyrovnaný.“

„Nudnej.“

„Umírněný,“ trvala jsem na svém. „Jako by vylezl z románu od Austenové. Je to pan Darcy.“ Doufala jsem, že mě tím přirovnáním snáz pochopí.

„To nechápu. Pan Darcy se k Elizabeth chová tak odměřeně, až to hraničí s brutalitou. Proč bys měla chtít někoho, s kým je taková práce?“

„Práce?“ zeptala jsem se. „Darcy jí nemate hlavu lživou chválou ani bezvýznamnými poklonami. Když řekne, že ji miluje, je to proto, že je to pravda.“

Pippa se svezla na židli a zapnula počítač. „Já ráda flirtuju.“

„Ale flirtování je se všemi stejné,“ pokračovala jsem. „Darcy je odtažitý a nečitelný, ale když jednou ulovíš jeho srdce, je navždy tvoje.“

„To zní jako práce.“

Vždycky jsem věděla, že jsem romantička, ale představa, že jsem jediná, kdo uvidí umírněného hrdinu v rozdivočelém stavu – bez zábran, chtivého, svůdného – mi znemožňovala myslet na cokoliv jiného, kdykoliv se Niall Stella objevil v mém zorném poli.

Problém je, že se v jeho přítomnosti vždycky chovám jako praštěná.

„Jak bych si vůbec mohla namlouvat, že se s ním dám někdy doopravdy do řeči?“ zeptala jsem se jí. Jasně, že se k tomu nikdy nedokopu, ale i tak bylo příjemné mluvit o tom s někým, kdo ho zná. S někým jiným než s London nebo Lolou, které jsou na druhé straně světa. „Mám na mysli ten typ konverzace, kdy oba víte, že konverzujete, chápeš? Minulý týden mě Anthony na jednání požádal, abych přednesla nějaká data, která jsem mu třídila k projektu Diamond Square. Naprosto jsem válela, dokud jsem nevzhlédla a neuviděla přímo za ním Nialla. Víš, jak dlouho jsem na tom makala? Týdny. A pak se jednou podívám na Nialla Stellu a moje soustředěnost je v tahu.“

Z nějakého důvodu mu nedokážu říkat jen jedním jménem. Niall Stella je něco jako pocta, jako když řeknete princ Harry nebo Ježíš Kristus.

„Zarazila jsem se v půlce věty,“ pokračovala jsem. „Když je poblíž, buď ze sebe vykoktám nějakou pitomost, nebo ztratím řeč.“

Pippa se rozesmála, ale pak přimhouřila oči a prohlédla si mě od hlavy k patě. Zvedla kalendář a dělala, že v něm listuje. „To je teda vtipné… Zrovna jsem zjistila, že je dneska čtvrtek,“ zazpívala. „To vysvětluje, proč máš ten šukézní účes a super sexy miniskuni.“

Prohrábla jsem si rukou lehce vlnité vlasy po bradu. „Vypadám stejně jako každý den.“

Odfrkla si. Po pravdě, přípravou jsem dneska strávila extrémně moc času, ale potřebovala jsem dodat sebedůvěru.

Přesně jak říkala Pippa, je čtvrtek: můj nejoblíbenější den v týdnu.

Ve čtvrtky totiž potkávám Nialla Stellu

Čtvrtky by neměly být něčím, na co se člověk zvlášť těší. Třeba dneska mě čekají každodenní nudné povinnosti jako zalití smutného fíkusu, který mě Lola donutila propašovat přes těch devět tisíc kilometrů, co dělí San Diego od Londýna; sepsání nabídky a její odeslání; vytáhnutí tříděného odpadu na ulici. Život na úrovni. Na prvním místě mého seznamu čtvrtečních povinností ale stojí jednání strojírenského týmu Anthonyho Smithe, kde můžu jednu hodinu týdně koukat na Nialla Stellu – viceprezidenta firmy, ředitele plánování a toho nejsvůdnějšího chlapa na světě.

Kéž bych si ho taky mohla přidat do seznamu věcí, co chci dnes udělat.

Dění ve firmě mě zajímalo a většina diskuzí mých nadřízených mi připadala naprosto fascinující, takže hodinový výhled na Nialla Stellu pro mě byl požehnáním a kletbou zároveň. Je mi třiadvacet, ne dvanáct. Mám titul ze strojírenství, a když se zapojím do diskuze, jednoho dne můžu být jejich šéfová. To, že má jediný člověk moc zlikvidovat moji pozornost, je ponižující. Většinou nemám hlavu v oblacích ani se nechovám divně, dokonce za sebou mám několik vážných vztahů. Od té doby, co bydlím v Londýně, randím mnohem víc než doma… no jo, Angličani. Netřeba cokoliv dodávat.

Ale tenhle konkrétní Angličan je k mé smůle mimo můj dosah. A to skoro doslovně: Niall Stella je dvoumetrový nonšalantní elegán s dokonale vystajlovanými hnědými vlasy, hlubokýma hnědýma očima, širokými svalnatými rameny a úsměvem tak okouzlujícím (i když v práci se vyskytuje jen zřídka), že moje myšlenky zakopávají jedna o druhou.

Podle drbů v kanceláři dokončil školu ještě jako batole a je něco jako legendární supermozek městského plánování. Dokud jsem nepracovala pro Richardson-Corbett a neviděla ho řídit všechno od kontroly budov k chemickému složení betonových přísad, ani mě nenapadlo, že někdo takový může existovat. Neoficiálně má poslední slovo ve všech stavebních pracích v Londýně od výstavby mostů i komerčních prostor až k návrhům na veřejnou dopravu. Když jednou odešel uprostřed jednání, aby vedl tým konstruktérů po tom, co mu zavolal jeden vyděšený dělník, že jiná firma podělala základy a oni už začali nalívat beton, málem jsem zkolabovala. Nic se v Londýně nepostaví, aniž by v tom alespoň částečně neměl prsty Niall Stella.

Pije čaj s mlékem (mléko napřed) a bez cukru. Má obrovskou kancelář ve třetím patře – daleko od mojí – nemá čas koukat na telku, ale je skalním fanouškem Leeds United. Vyrostl v Leedsu, chodil na Cambridge, pak na Oxford a teď žije v Londýně. A někde během toho všeho pochytil nóbl přízvuk.

Dál: nedávno se rozvedl. Tuhle informaci moje srdce jen tak tak přežilo.

Pokračujeme.

Kolikrát se na mě Niall Stella podíval během čtvrtečního jednání? Dvanáctkrát. Kolikrát jsme se spolu bavili? Čtyřikrát. Kolik z těch rozhovorů si mohl doopravdy zapamatovat? Nula. S poblázněností do Nialla Stelly bojuju už půl roku, a on ještě pořád netuší, že jsem zaměstnanec firmy a ne holka, co nosí obědy.

Mluvíc o vlku, překvapilo mě, že tam ještě nebyl, protože vždycky přicházel jako první. Kontrolovala jsem to – několikrát – málem jsem si vykloubila krk, abych nahlédla skrze masu těl s nepřítomnými pohledy, která vcházela dovnitř.

Zasedačka byla lemovaná stěnou z oken, kterými bylo vidět na poměrně hlučnou ulici pod námi. Ráno po cestě do práce bylo sucho, ale jak už to tu bývá, z těžkých mraků na obloze se spustil déšť. Byl to ten typ deště, co vypadá jako neškodné mrholení, ale naučila jsem se nenechat se oblbnout: tři minuty venku a byla bych promočená naskrz. I kdybych vyrostla v deštivějším místě, než je Jižní Kalifornie, nikdy bych nebyla připravená na londýnský vzduch, který je od října do dubna těžký a prosáklý vodou. Mívám pocit, jako by se mi kolem těla obtočil dešťový mrak a dostal se mi přímo do kostí.

V Londýně zrovna začínalo jaro, ale drobné prostranství naproti Southwark Street bylo pořád holé a depresivní. Slyšela jsem, že v létě je plné růžových židlí s drobnými stolky z restaurace poblíž. Teď to byl jen beton a holé větve stromů, tlející hnědé listí převalující se na nerovném chodníku.

Lidé kolem mě mluvili o tom, jak je dnes hrozně, zapínali si notebooky a dopíjeli čaj. Vzhlédla jsem od okna akorát v čas, abych zastihla poslední opozdilce, kteří vběhli do dveří. Všichni se chtěli usadit dřív, než Anthony Smith – můj šéf a ředitel oddělení strojírenství – dorazí ze šestého patra.

Anthony je… no, je to tak trochu debil. Laškuje se stážistkami, rád se poslouchá a nic z toho, co říká, nezní upřímně. Každý čtvrtek si náramně užívá poznámky na posledního, kdo přijde. S cukrovým úsměvem štiplavě okomentuje jeho oblečení nebo účes, aby ho všichni přítomní mohli pozorovat s netečným mlčením, dokud si ten ubožák nenajde poslední volné místo a zahanbeně se neposadí.

Dveře zavrzaly a otevřely se. Emma.

Zaváhala, podržela je komusi za sebou. Pfff. Karen.

Zvenčí byl slyšet čím dál tím hlasitější hovor. Victoria a John.

A pak se objevil.

„Přehlídka začíná,“ zahuhlala Pippa vedle mě.

Nejdřív jsem uviděla vrchol jeho hlavy, když vešel dovnitř hned za Anthonym. Měla jsem pocit, že někdo vysál z místnosti všechen vzduch. Lidé utichli a pak už existoval jen on a jeho neutrální výraz, kterým kontroloval, kdo je přítomen a kdo chybí, ramena schovaná v tmavém saku, jednu ruku ležérně zastrčenou do kapsy oblekových kalhot.

To neodbytné pálení v mém hrudníku rostlo.

Cosi na Niallovi Stellovi mi nedovolilo spustit z něj oči. Nebyl výrazný ani hlasitý, právě naopak. Čišela z něj tichá sebedůvěra, způsob, jakým se nesl, vyžadoval pozornost a respekt. Měla jsem z něj pocit, že i když nemluví, všechno pozoruje, všech si všímá.

Všech kromě mě.

Pocházím z rodiny terapeutů, kde se bavíme naprosto o všem. Nikdy jsem nebyla nijak zvlášť tichá. Můj bratr, a sem tam i Lola, mi říkali kvákalka, kdykoliv jsem se rozjela. Takže to, že jsem ze sebe zrovna já nedokázala v jeho přítomnosti vypravit ani slovo, nedávalo vůbec žádný smysl. Hloubka citu, co jsem k němu chovala, byla až znepokojující.

Nemusel chodit na čtvrteční jednání; chodil, protože si chtěl ověřit, že mezi odděleními „funguje spolupráce“ a lidé z jeho skupiny „znají alespoň základní slovník užívaný ve strojírenství“. Koordinace spolupráce strojírenského oddělení s veřejností a jeho plánovacím týmem byla jeho zodpovědnost.

Ne že bych si pamatovala nazpaměť všechno, co kdy na jednáních řekl.

Dneska na sobě měl světle modrou košili a černý oblek. Jeho kravata byla fascinující kombinací žluté a modré a oči mi kmitaly od windsorského uzlu u jeho krku přes hladkou kůži přímo nad ním, k obrysu jeho ohryzku a ostré bradě. Jeho věčně klidné rty byly semknuté soustředěním, a když jsem se dostala k jeho očím… s hrůzou jsem zjistila, že mě pozoruje, zatímco ho zneužívám očima, jako bych za to byla placená.

Proboha.

Sklopila jsem pohled k počítači. Obrazovka se pod mým soustředěným zrakem rozmazala. Hluk telefonátů a tiskáren zvenčí vnikal otevřenými dveřmi dovnitř a plnil místnost chaosem. Pak někdo zavřel dveře, aby dal najevo, že začínáme, a místnost jako by se naplnila vakuem. Všechen hluk utichl.

„Pane Stello,“ pozdravila Karen.

Klikla jsem na ikonku pošty, v uších mi zvonilo, jak jsem se snažila zachytit jeho odpověď. Nádech, výdech. Znovu. Zadala jsem svoje heslo. Přála jsem si, aby mi zpomalilo srdce.

„Karen,“ řekl nakonec dokonalým, tichým, hlubokým hlasem a po tváři se mu bezděčně rozlil úsměv. Ne úsměv, spíš rošťácký úšklebek. Jako by mi nabídl obrovský kus dortu.

Bože na nebi, jsem v tom až po uši.

Kousla jsem se zevnitř do tváře a snažila jsem se nasadit normální výraz. Podle toho, jak mě Pippa rýpla loktem do žeber, bylo jasné, že se mi to nedaří.

Naklonila se ke mně. „V klidu, holka,“ zašeptala. „Byly to jenom dvě slabiky.“

Dveře se otevřely a dovnitř s trhnutím vklouzla Sasha, další stážistka. „Omlouvám se, že jdu pozdě,“ zašeptala. Rychlý pohled na hodiny na mém počítači mi potvrdil, že jde naprosto přesně, ale to by Anthony samozřejmě nepřiznal.

„To je v pořádku, Sasho,“ prohlásil a sledoval, jak se nešikovně cpe mezi řadou židlí a zdí k volnému místu vzadu v rohu. Místnost naplnilo ticho. „Krásný svetr. Ten je nový? Modrá ti moc sluší.“ Sasha se posadila a byla celá rudá. „Mimochodem, pěkné ráno,“ dodal Anthony se širokým úsměvem.

Zavřela jsem oči, zhluboka jsem se nadechla. Takový debil.

Konečně začalo jednání. Anthony projel seznam otázek na každého z nás, poslal nám papíry na rozdání, a když jsem je chtěla poslat člověku po své pravici, zvedla jsem oči. A skoro jsem si spolkla jazyk.

Niall Stella seděl jen dvě místa ode mě.

Dívala jsem se na něj skrze řasy, zkoumala jsem rysy jeho brady – vždy čerstvě oholené, bez jediného náznaku strniště – oči s hustými řasami, dokonalé tmavé obočí, jeho božskou košili i kravatu. Pod zářivkami vypadaly jeho vlasy tak jemně. Škubla jsem sebou, když jsem si uvědomila, že budou jemné – samozřejmě, že budou – a asi posté jsem se zamyslela nad tím, jaké by to bylo prohrábnout je rukama, stáhnout ho na sebe, a…

„Ruby? Ozvali se z Adams and Avery?“ zeptal se mě Anthony.

Narovnala jsem se a zamrkala zpátky do počítače. Kvůli tomuhle projektu jsem včera ponocovala.

„Ještě ne,“ řekla jsem skoro klidně. „Mají naše návrhy připravené k podpisu. Ale jestli mi během dneška nezavolají, ještě jednou je zkontaktuji.“

Fajn, uff, tohle bylo docela slušné na to, že mi Niall Stella věnoval svou plnou pozornost.

Spokojená se svým výkonem jsem si vytvořila rychlou připomínku, opřela se loktem o stůl a pohrávala si s pramínkem vlasů, zatímco jsem procházela kalendář.

Něco bylo jinak. Na tomhle místě sedím každý týden, a nikdy jsem necítila to co dnes. Jakýsi tlak na tváři, skutečnou tíhu něčí pozornosti.

Obmotala jsem si vlasy kolem prstu a ležérně jsem se podívala na Pippu. Ne, nic.

S pohybem, který jsem považovala za lehký předklon, jsem se ohlédla, abych nakoukla doprava, a okamžitě jsem se vyděsila.

Díval se na mě on. Niall Stella se na mě díval. Doopravdy díval. Setkala jsem se s jeho světle hnědýma očima a zírala jsem na něj po dobu, co už se nedala považovat za pouhé střetnutí pohledů, ale opravdický pohled. Vypadal zvědavě, jako bych byla kus nového nábytku, který mu někdo nahodile umístil doprostřed obýváku.

Srdce se mi rozbušilo, žilami se rozlilo horko. Roztávala jsem, napjatá k prasknutí, a kdyby někdo zakřičel hoří!, zemřela bych v plamenech, protože bych se nedokázala ani pohnout. „Nialle,“ zahlásil Anthony.

Niall Stella zamrkal a spustil pohled z mé tváře. „Ano?“

„Nevadilo by ti seznámit nás s pokrokem plánu na Diamond Square? Chtěl bych, aby ti moji lidé do konce týdne dodali detaily, ale ještě neznáme rozměry jejich sdílených prostor…“

Anthony naschvál formuloval otázky asi sedmkrát delší, než bylo třeba. Rozostřil se mi pohled.

Když ji konečně dokončil, Niall Stella přikývl. „Rozměry,“ prohlásil a začal procházet hromadu papírů na stole před sebou. „Nejsem si jistý, jestli je mám…“

„Měli je dořešit dneska ráno,“ odpověděla jsem místo něj a vysvětlila jsem, že písemný souhlas by měl dorazit nejpozději zítra. „Požádala jsem Alexandra, aby mi poslal kopii v mailu dnes odpoledne.“

Místnost ztichla a na minutku jsem se lekla, jestli jsem neohluchla.

Všichni na mě zírali. Ježiši, co jsem to provedla?

Skočila jsem jim bez přemýšlení do řeči.

Odpověděla jsem na otázku, která nebyla určena pro mě.

Odpověděla jsem na otázku, na kterou rozhodně znal odpověď.

Cítila jsem, jak se mi obočí stáhlo k sobě. Ale proč teda neodpověděl?

Naklonila jsem se dopředu a podívala jsem se na něj.

„Bezva,“ řekl. Tiše. Zastřeným hlasem. Dokonale. Zavrtěl se na židli, střetl se s mým pohledem a vděčně se na mě usmál. „Uspíšíte to?“

Srdce se mi vypařilo z těla. „Jistě.“

Pořád se na mě koukal, stejně zmatený z toho, co se zrovna stalo, jako já, ale zároveň vypadal potěšeně. Netušila jsem, co mě přimělo promluvit. Niall Stella na mě koukal a pak se najednou zarazil, když se snažil odpovědět na otázku, což by normálně dokázal i o půlnoci.

Skoro jako by měl myšlenky někde jinde. Takhle jsem ho nikdy neviděla.

„A teď k velkým novinkám,“ řekl Anthony, zatímco probíral další hromadu papírů na rozdání, a postavil se. Zvedla jsem oči znejistělá změnou jeho tónu. Anthony zbožňoval pozornost a podle jeho vlastních slov mířil k něčemu velkému.

„Newyorské metro bylo postaveno na předpokladu, že se bouřky s pravděpodobností výskytu jednou za sto let objeví skutečně jen jednou za sto let. Bohužel, realita je jiná. Katastrofy jako hurikán Sandy dokázaly, že to, co se původně mělo odehrávat jedenkrát za století, se odehrává každých pár let. Spojené státy platí miliardy za zvýšení vstupů a zábran proti vodě, a protože jsme se z velké části podíleli na výstavbě londýnského metra, chtějí s námi spolupracovat. Takže vyrážím na měsíc do New Yorku na mezinárodní summit o pohotovostní připravenosti veřejné dopravy, letecké dopravy a městské infrastruktury.“

„Na měsíc?“ zeptal se jeden z vysoce postavených inženýrů na to, na co jsme všichni pomysleli. Zajímalo by mě, jestli ostatní také jásali při pouhé myšlence na kancelář bez Anthonyho.

Anthony kývl jeho směrem. „Jsou to tři nezávazné summity. Ne všichni zvaní zůstávají tak dlouho, ale vzhledem k tomu, že my se specializujeme jak na veřejnou dopravu, tak na městskou infrastrukturu, Richard rozhodl, že nás tam chce celou dobu.“

„Nás?“ zeptal se manažer z oddělení Nialla Stelly.

„Přesně tak,“ řekl Anthony a pokynul hlavou vlevo. „Niall mě doprovodí.“

„Oba jedete na měsíc pryč?“ vyhrkla jsem a okamžitě jsem si přála, abych ta slova mohla vzít zpátky a strčit si je do krku. Jsem stážistka. Jedno z Anthonyho nevyřčených pravidel bylo, že na jednáních nemluvíme, aniž bychom byli tázáni. Znovu jsem ucítila, jak se na mě všichni dívají. A co bylo ještě horší? Cítila jsem, jak se na mě dívá on, vpaluje mi pohled do kůže, zkoumá mě.

„Ano, Ruby,“ odpověděl Anthony, kterého to očividně zaskočilo. Přešel ke mně, postavil se vedle mě, ruce zaražené do kapes od kalhot. „Ale nebojte se, vím, že už máte skoro hotový projekt na Oxford Street a moje nepřítomnost nijak neovlivní jeho podpis. Pokud ode mě budete cokoliv potřebovat, vždycky mi můžete zavolat.“

„Díky,“ vyhrkla jsem a cítila jsem, jak mi horko pomalu odchází z tváře. „To je fajn vědět, děkuji.“ Samozřejmě, že si myslel, že výbuch mých verbálních zvratků nastal kvůli tomu, že jede pryč on – však víte, můj šéf? – a že by jeho nepřítomnost mohla ovlivnit mou práci.

„Skvělý výkon,“ zasyčela zasyčela Pippa zatímco její dlouhé, oválné nehty ťukaly do klávesnice.

„Sklapni,“ zabručela jsem a ještě víc jsem se sesunula do židle.

Netušila jsem, jestli se Niall Stella pořád dívá mým směrem, ale dvanáctiletá holčička ve mně zatoužila zatáhnout Pippu na dámské záchody, aby mi pomohla přehrát celou situaci kousek po kousku.

Věděla jsem, že by to byla chyba. První den, kdy to vypadalo, že si mě konečně všiml, a já to zkazím, protože se zachovám jako psychopatka. Nezvládla bych, kdyby mi řekla, že po mně vrhl ten obličej. Ten, kdy se zarazí a vypadá, jako by mu někdo polil mlíkem oblek šitý na míru.

To se raději vraťme k tomu, že ani neví, že existuju.

‹

Konec dne přišel, když jsem seděla u našeho dlouhého společného stolu a procházela písemné souhlasy. Moje dietní kola zteplala a odpočítávala jsem minuty, než vlezu do horké vany a pustím se do knížky. Vtom mi zablikala obrazovka s novým emailem.

„Konečně,“ povzdechla jsem si. Čekala jsem na potvrzovací číslo celý den a teď – snad – budu moct odejít domů.

A nebo ne.

Pippa vedle mě zazívala a protáhla si ruce nad hlavu. Venku už byla tma a cesta k metru bude studená a mokrá. „Už můžem?“

Klesly mi ramena. „To je Anthony,“ řekla jsem a zírala na monitor. „Chce, abych se za ním zastavila v kanceláři, než odejdu. Vím asi o sto věcech, co bych dělala raději.“

„Cože?“ vyhrkla Pippa a naklonila se, aby mi nakoukla přes rameno. „Co chce?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Netuším.“

„Copak nemá hodinky? Už před dvaceti minutama jsme měly jít.“

Rychle jsem odepsala, abych mu dala vědět, že jsem na cestě, a začala jsem uklízet věci ze stolu. „Počkáš na mě?“ zeptala jsem se.

Zarazila se v polovině bouchnutí dveřmi od skříně a smutně se zamračila. „Musím běžet, promiň, Ruby. Čekala jsem, co nejdýl jsem mohla, ale musím toho dneska ještě spoustu stihnout.“

Přikývla jsem. Cítila jsem se trochu nejistá, že zůstávám sama v kanceláři s Anthonym takhle pozdě večer.

Chodby zely prázdnotou. Nastoupila jsem do výtahu a vyrazila do šestého patra.

‹

„Ruby, Ruby, pojďte dál,“ zahalekal Anthony a přestal s rovnáním věcí do krabice na stole. Vyhodili ho? Mám vůbec doufat?

„Zavřete dveře a posaďte se,“ pokračoval.

Cítila jsem, jak mi vyděšeně cuká koutek. „Vždyť tu už nikdo není,“ řekla jsem a nechala dveře otevřené.

„Proč vás rodiče pojmenovali Ruby?“ zeptal se a zkoumal můj obličej.

Moje zděšení se ještě prohloubilo. Cože? „No… vlastně nevím. Myslím, že se jim to prostě líbilo.“ Anthony dodržoval několik starých dobrých pravidel obchodníků a jedním z nich bylo, že na stole za pracovní deskou vždycky stála křišťálová karafa s whisky. Měl popito?

„Říkal jsem vám někdy, že se moje babička jmenovala Ruby?“

Zírala jsem na whisky a snažila se vzpomenout si, kolik jí bylo, když jsem tu byla naposledy.

Anthony přešel kolem stolu a posadil se na jeho roh poblíž mě. Jeho stehno se tisklo k mé paži. Zavrtěla jsem se.

„Ne, pane Smithi. To jste neříkal.“

„Ne, ne, neříkej mi pane Smithi,“ vyhrkl a zamával nesouhlasně rukou. „Připadám si, jako bych byl tvůj táta, víš? Říkej mi Anthony.“

„Fajn. Omlouvám se… Anthony.“

„Nejsem tvůj otec, to přece víš,“ řekl a naklonil se dopředu s významnou odmlkou. „Na to nejsem dost starý.“

Snažila jsem se nevnímat šimrání, které mi běhalo celým tělem. Kdyby to bylo možné, Anthony by se rozlil po stole do loužičky u mých nohou. A pak by se mi podíval pod sukni.

„Ale proto jsem tě sem nezavolal.“ Narovnal se a vytáhl ze štosu papírů na stole složku. „Zavolal jsem tě, protože došlo ke změně plánu.“

„Aha?“

„Zkomplikovala se mi situace a nemůžu odjet do New Yorku.“

Jak to se mnou souvisí? To si vážně myslí, že mi jeho odjezd dělal takové starosti, že mě o změně musel informovat osobně?

Polkla jsem a snažila jsem se tvářit zaujatě. „Nemůžete?“

„Ne,“ vrhl na mě úsměv, který měl být nejspíš neodolatelný. „Pojedete místo mě.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

První kapitola