Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Jo Beverley: Snoubenka lorda Wraybourna

Vydání první

Copyright © Jo Beverley, 1988

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2012. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Lord Wraybourne’s Bethrothed vydaného

nakladatelstvím Signet Eclipse, an imprint of New American Library, a division of Penguin Group (USA) Inc.

Český překlad © 2016 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2016 Jon Paul

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0361-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0363-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Jo Beverley

Snoubenka lorda Wraybourna

Ukázka z elektronické knihy

PROLOG

Bylo to zasnoubení, o kterém se toho roku nejvíc mluvilo, a přesto patřilo k nejnudnějším.

Všechny klepny od Edinburghu až po Bath se honem sbíhaly na svých oblíbených shromaždištích, aby probraly oznámení nadcházejícího sňatku ctihodné Jane Sandifordové z Carne Abbey v Gloucestershiru a Davida Kyla, desátého hraběte z Wraybourne ze Stenby Castle ve Shropshiru a z Alton Street v Londýně, které otiskl Morning Post dne 12. dubna 1813. Probíraly se předlouhé rodokmeny obou rodin. Hodnotilo se jejich obrovské bohatství. Pak už bylo téma vyčerpáno.

Co se dalo povídat o dvou tak eminentně korektních osobách? Lord Wraybourne byl inteligentní, vzdělaný dvaatřicetiletý muž, obdivovaný ve všech společenských vrstvách. S majetkem zacházel zodpovědně, plnil svou úlohu ve Sněmovně lordů, aniž by aspiroval na vůdčí politickou roli, byl výtečným hostitelem a příjemným hostem. Choval se sice nepřístupně, ale to se od člověka s jeho původem dalo čekat a vypovídalo to o tom, že řádně přijímá své místo ve společnosti.

Slečna Sandifordová byla jediným dítětem sira Jeffreyho a lady Sandifordové. Nedostatečně vysoký šlechtický titul nepovažoval nikdo, kdo se ve věci vyznal, za známku nižšího společenského statutu. Sandifordovi patřili k nejstarším rodinám v zemi, a také k nejbohatším. V posledních generacích platila rodina za ztělesnění škrobené spořádanosti a navzdory šlechetné dobročinnosti vedl její střízlivý, hospodárný život k ještě větší prosperitě.

Byla pravda, že slečnu znal jen málokdo, neboť se vzdělávala doma a Sandifordovi nepořádali žádné společenské akce. Ještě neabsolvovala svůj debut ani v nedalekém Cheltenhamu, což bylo u téměř dvacetileté dívky neobvyklé. Nicméně jen ty nejsmělejší a nejbláznivější hledačky senzací naznačovaly, že by snad mohla být znetvořená nebo duševně nevyrovnaná. Každopádně, krčily rameny ty praktické, co na tom sejde, když bude mít určitě obrovské věno?

A tak byly klepny nuceny téma opustit a věnovat se podle svého vkusu nové módě tužších materiálů na večerní toalety nebo přípravám, jež podnikal vévoda z Wellingtonu v Portugalsku, aby se konečně jednou provždy vypořádal s tím drzým Korsičanem. Zvědavost ohledně slečny Sandifordové se časem nasytí. Lord Wraybourne je vůdčí společenská osobnost a určitě postupem doby přiveze svou choť do Londýna. Pak budou všichni moci snoubenku lorda Wraybourna, nový přírůstek v řadách společenské smetánky, posoudit z první nebo aspoň z druhé ruky.

1

Lady Sophie Kyleová pohlédla přes stůl se snídaní na svého bratra, lorda Wraybourna, jenž se ukrýval za výtiskem Timesů. Jemným prstíkem ukazovala na odstavec v Morning Post.

„No, Davide, vidím, že tvůj osud je zpečetěn tiskem.“ Ačkoliv mluvila lehkovážným tónem, v hezké, srdcovité tváři se jí zračilo znechucení. „Pořád si myslím, že je to děsně nudný způsob, jak si vybrat nevěstu. Vždyť tu dívku neznáme ani mamá a já.“

„Jmenuje se Jane,“ poznamenal její bratr a vzhlédl od daleko zajímavějších zpráv o válce ve Španělsku.

„Neznáme Jane,“ nepřestávala Sophie. „Davide, kdy se s ní setkáme?“

Lord Wraybourne s povzdechem odložil noviny. „S největší pravděpodobností na svatbě.“

„No, lze doufat, že bude aspoň tam.“

Bratr se zazubil. „Uličnice! Však víš, jak to myslím.“

Opětovala jeho úsměv a tvář se jí rozjasnila. Chápal, proč lámala mužům srdce, i když se ve svých osmnácti letech teprve chystala na společenský debut. Nedala se jen tak odradit bratrovým chováním, přestože byl o víc než deset let starší než ona. Cizím lidem sice připadala jeho usměvavá rezervovanost zastrašující, ale rodina a přátelé dobře věděli, jaká je skutečnost.

„Je to neslýchané!“ pokračovala. „Nejdřív oznámíš, že se oženíš s dívkou, o které nikdo nikdy ani neslyšel, a to navíc, s dovolením, po jednom jediném setkání a ještě ke všemu z těch nejprozaičtějších důvodů, jako jsou peníze a původ. A pak ji ani nepředstavíš rodině. No tohle, Davide!“

„Všechno na jeden nádech,“ poznamenal suše a zcela nepohnutě. „Úžasné.“

„Přestaň provokovat. Proč nejsme aspoň pozvaní na Carne?“

Na jeho hubené tváři vytanul satiricky pobavený výraz. „Chtěl jsem vás ušetřit. Věř mi, zrovna tobě by se tam nelíbilo, Sophie. Modlitby ráno i večer, prostá strava a nedostatečné vytápění.“

Na základě letité zkušenosti Sophie poznala, že bratr začíná ztrácet trpělivost. Koneckonců, nebylo to poprvé, co na něj dotírala kvůli jeho zasnoubení.

„No, já myslím spíš na tu chudinku,“ bránila se.

„Jane je o rok starší než ty, Sophie. Proti tomuhle uspořádání nic nenamítá. Jakmile se vrátíme ze svatební cesty, budeš ji nepochybně vídat, co hrdlo ráčí.“

Sophie pohodila hlavou, až jí poskočila záplava kaštanových kučer. Tahle manýra sice působila na mnohého obdivovatele, ale nad bratrem žádnou moc neměla.

„Chápu, že jsi škrobený panák,“ pronesla drze, „ale musím ti říct, že jsem zklamaná. Mohl ses oženit s kteroukoli ze stovky žádaných a nadějných slečen.“

„Stovky?“

„Nejméně,“ trvala Sophie na svém. „Všechny mé kamarádky ze školy byly úplně unesené, když jsi mě přijel navštívit, a byly mezi nimi tři veliké dědičky, jak víš.“

„I jiní bratři měli určitě stejný efekt.“

Sophie to přešla mlčením, ačkoliv žasla nad tím, jak málo si považuje své přitažlivosti. Byli si hodně podobní. Modré oči a kaštanové vlasy, jež z ní činily krásku, působily poutavě i v kombinaci s jeho pevnějšími, kostnatějšími mužnými rysy. Ona byla drobná, on měl vláčný, atletický půvab, který dokázal v hrudi každé slečny probudit nanejvýš znepokojivé pocity – aspoň to tvrdily její přítelkyně. Ani jeho zvyk ukrývat silnější citová hnutí za těžkými víčky očí nedovedl zchladit vroucnost, s níž byl přijímán. Letty Fenwick-Stacyová, jedna z jejích nejlepších přítelkyň, prohlásila, že ji to vlastně přímo rozpaluje.

„A co paní Danversová?“ otázala se Sophie s dobře předstíranou nevinností. „Opravdu jsem čekala, že požádáš o ruku ji, ačkoliv jsem ráda, žes to neudělal, protože na můj vkus je moc sarkastická. Nicméně Maria určitě chovala veliké naděje, že se její důvěrná přítelkyně stane její sestřenkou.“

Pobavilo ji, jak bratrovi klesla těžká víčka přes modré oči a rty se mírně zacukaly. Nikoliv poprvé uvažovala Sophie o jeho vztahu k éterické vdově. Nehodlal jí to vysvětlovat.

„Myslel jsem, že máš naplánovanou vyjížďku s Randalem a jeho sestrami? Přijdeš pozdě. Jestli máš ještě něco na srdci, řekni to a upaluj.“

Sophie prudce vstala. „To všechno jen proto, že tě mám ráda, Davide. A co láska?“

„Už zase čteš románky, drahoušku?“

„Láska neexistuje jen v knihách. Davide, téhle chladnokrevné volby budeš litovat.“

Lord Wraybourne blýskl po sestře sladkým úsměvem. „Vím, že mě máš ráda, Sophie, a děkuji ti. Ale tyhle plamenné řeči jsou úplně zbytečné. Jane se ti bude líbit. Je hezká, dobře vychovaná a inteligentní. Bude z ní výtečná manželka.“

„Ale nemiluješ ji a ona nemiluje tebe!“ zakvílela Sophie.

„Láska přijde,“ prohlásil lord Wraybourne rázně a pak netrpělivě dodal: „Vážně, Sophie. Člověk by myslel, že jsi sama zamilovaná, když ten stav tak horlivě obhajuješ. Doufám, že nehloupneš, má milá.“

Sophie se zarděla. „Nebesa, Davide, přece víš, že jsem rozhodnutá získat skvělou partii. Kde bych ji asi tak v Bathu potkala? A proč bych před tebou své úspěchy tajila?“

„Přesně to by mě zajímalo.“

Sophie vyrazila ke dveřím. „Dobře vím, oč ti jde, bratře. Nejlepší obrana je útok, ale jednoho krásného dne pochopíš, že jsem měla pravdu.“

Lord Wraybourne jen zavrtěl hlavou směrem ke dveřím, které se za ní zabouchly. Bude tu klid, až se Sophie přestěhuje do domu jejich sestřenky Marie, lady Harrovingové, jež ji uvede do společnosti. V duchu se však ptal, zda si v posledních letech neosvojila trochu příliš nevázané způsoby. Žila předtím v Bathu u matky, která se tam přestěhovala před dvěma lety, po smrti devátého hraběte. Jenže z matky se v jejím žalu stala samotářka. Obával se, že nedohlížela na dceru tak dobře, jak měla.

Z porovnání Sophie s Jane Sandifordovou vycházela lépe ta druhá. Jane byla nejklidnější slečna, s jakou se kdy setkal. Nikdy se nechovala impulzivně, její hlas byl vždy pěkně modulovaný a slova uvážená. Neprojevovala žádné extrémní emoce. Bude z ní klidná a chápavá společnice.

Mírně se pousmál při pomyšlení, že slečna Sandifordová bude možná ještě něčím víc. Všude kolem se pohybovaly desítky urozených a žádaných slečen, ale žádná ho nezaujala tak jako Jane se svou vnadnou postavou pod šatem školačky a s hbitě zastíranými záblesky humoru a vášně, které občas zasvitly v jejích vážných očích.

Potlačil tyto dráždivé myšlenky a vrátil se k problému v podobě své sestry. Nebesa budiž milostiva muži, který se s ní ožení. Věděl však, že půjde přinejmenším o společensky přijatelného muže. Sophie měla vysoké nároky. Doufal, že jeho přítel lord Trenholme projde sítem a bude akceptován, neboť ten by ji dokázal zvládnout a byl to laskavý, inteligentní muž. Jenže do začátku společenské sezony se nedalo nic dělat.

S povděkem za nastalý klid a mír se lord znovu uvelebil ke svým novinám. Sotva však nahlédl do úvodníku, byl jeho klid opět narušen, tentokrát strýcem Henrym. Pan Moulton-Scrope byl důstojný pán, majitel spořádaného panství v Berkshiru a zastával funkci na ministerstvu vnitra. Vlastnil také krásný dům v Londýně, ale nikdo by to nehádal podle toho, jak teď zavelel majordomu Harperovi, aby mu přinesl pivo a kus hovězího.

„Promiň, že přicházím tak neformálně, Davide. Musím s tebou mluvit a celý den mám plné ruce práce. Napadlo mě, že bych tady posnídal.“ Pan Moulton-Scrope rozhodil šosy kabátu a usadil svou objemnou postavu do křesla, zatímco pro něj majordomus prostíral.

„Měl bys snídat pěkně po staru, Davide,“ prohlásil a pustil se do svého oblíbeného tématu: jak absurdní stravovací návyky mladší generace způsobí zkázu celé země.

„Jak můžeme vychovat národ bojovníků na soustíčkách vypiplaného jídla?“ tázal se, přičemž rozkrajoval výtečný kus málo propečeného hovězího, který pro něj Harper zvlášť přinesl z kuchyně, jelikož Jeho Lordstvo si na hovězí k snídani nepotrpělo. „Podívej se na sebe. Třtina ve větru!“

I když to říkal, pan Moulton-Scrope věděl, že jeho tvrzení je nespravedlivé. Pravda, lord Wraybourne neoplýval rozložitou postavou, ale při své štíhlosti a svalnatosti působil elegantně, nikoliv neduživě. Pan Moulton-Scrope ho viděl při šermu, svém nejmilejším sportu, a poznal v něm pozoruhodného protivníka.

Lord Wraybourne byl příliš moudrý, než aby se nechal zatáhnout do staré debaty. „Co pro tebe můžu udělat, strýčku? Čekají na mě tajemník a správce mého panství.“

„Potřebuju, abys mi pomohl s jedním malým problémem, Davide.“

To lorda Wraybourna překvapilo. V úzkém kruhu londýnské společnosti se často se strýcem setkával, ale nedalo by se tvrdit, že si byli blízcí. Pan Moulton-Scrope byl hluboce pohroužen do současných politických machinací a svůj post na ministerstvu vnitra bral velice vážně. Ani Davidovy povinnosti velkostatkáře, ani jeho společenský život se vůbec neprolínaly se strýcovým vkusem.

„Jestli ti mohu pomoci, strýčku, jsem k službám.“

„Výborně,“ odpověděl starší muž se znepokojivým uspokojením. Lord Wraybourne se v duchu ptal, zda by nebylo moudřejší vystupovat neutrálně.

Jenže pan Moulton-Scrope pokračoval. „Po městě se potlouká někdo, kdo napadá mladé ženy. Spíš bych měl říci mladé dámy. Přemůže je, někam je odveze, užije si a někde je pohodí. Hnusná záležitost.“

„Velice! Jak to, že jsem o tom ještě nic neslyšel?“

„Inu, o takové věci každá rodina raději pomlčí. Abych řekl pravdu, tuším, že asi bude víc obětí než ty tři, o kterých víme. Ví se o nich jen díky kontaktům s rodinami a řečem, které se šíří. A všechno je to důvěrné.“

„Chceš říci, že jde o ženy z naší vrstvy?“ užasl lord Wraybourne.

Pan Moulton-Scrope zavrtěl hlavou. „Ne, ne. Naše děvčátka nechodí bez doprovodu. Ne, tyhle jsou spíš středostavovské. Občas něco vyřizují samy. Po pravdě řečeno, jedna oběť je učitelka hudby a chodí každý den dávat hodiny. Ale stejně jsou to dámy. Nezaslouží si takové napadení.“

„Pochybuji, že by si ho nějaká žena zasloužila, dokonce ani ta, co se nabízí za peníze. Ale odpusť, strýčku, nechápu, jak se to týká mě.“

Pan Moulton-Scrope sledoval, jak se synovec uzavírá, i když navenek zůstává docela přívětivý. Byl to ohavný zvyk. Asi to bylo tím, jak mu víčka clonila ty klamně lenivé oči. Poznal to jen proto, že věděl, že lord Wraybourne nikdy není líný a má schopný a vnímavý mozek, o jehož pomoc právě teď usiloval.

„Slíbil jsi, že pomůžeš,“ připomněl mu.

Synovec vzdychl. „Já věděl, že toho budu litovat.“

„Dvě předchozí oběti, o nichž máme povědomost, byly napadeny před Vánocemi. Mysleli jsme, že už to skončilo, ale teď je tu další. A čertovské na tom je, že poslední oběť je dcera jednoho z princových oblíbených hudebníků. Věř mi, Veličenstvu se nezamlouvá pomyšlení na násilný útok v jakékoli souvislosti s jeho osobou. Shora přišel rozkaz, že pachatel musí být vypátrán.“

„A co Fieldingovi strážníci? Není to práce pro ně?“

„Ha. Ti chytají zloděje! Tohle je příliš delikátní záležitost. Kvůli těm mladým dámám se nesmí šířit žádné řeči.“

„Co se tedy stane, jestli toho darebáka opravdu chytí? Při procesu se všechno prozradí.“

V očích staršího muže se zračila znepokojivá tvrdost. „Spravedlnosti nemusí být vždycky učiněno zadost jen podle litery zákona.“

„Lekáš mě, strýčku.“

„Tebe nevyleká nikdy nic. Jsi zatraceně studený čumák, Davide, ale patříš k nejchytřejším lidem, co znám. Také se rád stýkáš s umělci. Tvoje matka si pořád stěžuje, že raději trávíš čas s bandou filozofů, než aby sis hledal nevěstu.“

„To je pravda.“

To pana Moulton-Scropa na okamžik rozptýlilo. „Měl by ses oženit, hochu. Je ti přes třicet. Musíš založit rodinu. Kromě toho by Selina přišla na jiné myšlenky a přestala by bloumat po Bathu a truchlit po tvém otci. Už jsou to dva roky.“

Lord Wraybourne zvedl Sophiiny noviny a ukázal dlouhým, dokonale upraveným prstem na společenskou rubriku.

Strýc se zakuckal. „Sandifordova dědička. To se ti povedlo, hochu. Opravdu dobrá práce! Nevěděl jsem, že je v Londýně.“

„Není. Setkal jsem se s ní v Gloucestershiru.“

„Sandifordovi tedy pořádají společenské večery? Já myslel, že je to proti jejich zásadám nebo tak něco. Jednou jsem se s nimi setkal na nějaké ďábelsky nudné akci. Nějak to souviselo s podporou bývalých otroků. Nemohl jsem si pomoct, měl jsem pocit, že kdybych byl černoch, dvakrát bych si rozmyslel, než bych přijal nějaké dobrodiní od takových, jako jsou oni.“

„Lady Sandifordová má přísný postoj k životu,“ souhlasil lord Wraybourne s pousmáním.

„A co dcera? Víš, co se říká – že dcera skončí jako matka.“

„Snažíš se mě přinutit couvnout?“ předstíral lord Wraybourne zděšení. „A opustit všechny ty peníze?“

„Ha! Jen se směj, hochu. Kostelní kázání je zatraceně nepříjemný spolunocležník, i když je vytištěné na pozlaceném papíře.“

Lordu Wraybournovi klesla víčka ještě níž, jako by zastíral pobavený úsměv. „Jak poetické, strýčku,“ zamumlal. V duchu však viděl velké tmavé oči ve tváři se smetanovou pletí a záplavu bohatých ebenových vlasů, splývajících v jediném copu až k pasu jeho nastávající. Ty vlasy ho budily ze spánku už teď.

„Ale dost o tobě,“ prohlásil pan Moulton-Scrope a ukončil tak veškeré naděje, že by ho snad lord Wraybourne dokázal odvést od tématu. „Jsi dost starý, aby sis ustlal a podle toho pak i lehl. Chci, abys obešel svoje umělecké a bohémské přátele a zkusil něco zjistit. Další oběti, řeči, další urození pánové, co se pohybují v těchto kruzích.“

„Podezíráš někoho urozeného?“

Strýc kývl. „Od obětí toho víme velmi málo. Když se proberou k vědomí, jsou ve tmě. Ale všechny se shodly, že útočník byl čistý. Víš přece, jak neobvyklé to je mimo vyšší vrstvy, navzdory Brummellovu vlivu. Někdy si říkám, že by za to měl dostat nějaké vyznamenání, možná i šlechtický titul.“

„Obávám se, že titul markýze z Bathu už je zadaný. Třeba lord Wash?“

Pan Moulton-Scrope se zachechtal. „Ano, to je dobré. Nemá šanci, samozřejmě, když se teď rozkmotřil s regentem. Ten chlap je blázen. Zapomeň, že jsem něco řekl. Je to tvůj přítel.“

Lorda Wraybourna to z rovnováhy zjevně nevyvedlo. „Netrvám na tom, že všichni moji přátelé musí být nutně zcela obdivuhodní.“

„To je dobře, když je mezi nimi Ashby. Ten kluk je lotr!“

„Lordu Randalovi je skoro třicet, strýčku. V Etonu byl jen pár let po mně.“

„Pak je tedy dost starý na to, aby měl rozum. Má moc volného času. On je z těch, kterým by bylo dobře ve válce. Překvapilo mě, když jsem přijel a viděl jsem ho doprovázet Sophii. Musíš si na něj dávat pozor.“

„Na Randala?“ užasl lord Wraybourne. „Je jako můj bratr. Kyleovi a Ashbyovi se přátelí po celé generace. Uznávám, že není materiál na ženění, ale nikdy by nedopustil, aby Sophii potkalo něco zlého. Beze zbytku mu věřím.“ Z jeho tónu zněla varovná ráznost. Pan Moulton-Scrope ustoupil a vrátil se ke své záležitosti.

„Inu, kde jsme to přestali? Brummell, Bath, aha, ano. Náš muž je čistý. Také čpí levandulovou vodou a má jemné ruce. Jako urozený pán.“

„Úředník? Hudebník?“ nadhodil lord Wraybourne.

Strýc zavrtěl hlavou. „Ještě je tu něco. Každou tu ženu oslovoval jménem. Šeptal, aby nepoznaly jeho hlas, ale znal je. Taky říkal hnusné věci, ačkoliv žádnou z nich nenapadá ani jediný muž, který by měl příčinu je nenávidět. Jde o to, že oběti byly předem vybrané, ale chycené v příhodném okamžiku – když se ubíraly zkratkou po odlehlé cestě nebo když je znenadání zastihla mlha.“

„Chceš říct, že je sledoval,“ pronesl lord Wraybourne zamyšleně. „Takže nepřipadá v úvahu žádný zaměstnanec. Ti mají příliš málo volného času. Nezaměstnaný?“

„Jezdí kočárem, hochu. A navíc je čistý. Taky se podívej na to načasování. O malé společenské sezoně hraje své odporné hry. Na Vánoce je doma. Teď je zase zpátky a zahajuje jarní společenskou sezonu. Je to urozený pán a my ho chceme dostat.“

Lord Wraybourne si lenivě pohrával s kylovským prstenem, na němž byl jeho erb vyřezaný do rubínu, broušeného ve stylu kabošonu. „Nejsem nijak nadšený rolí špeha. Nechápu, proč jsi kvůli tomu přišel zrovna za mnou.“

„Tušíme, že možná došlo i k dalším útokům, které se ututlaly kvůli pověsti těch děvčat. Ty už máš do té skupiny přístup a umíš to s lidmi, takže ti důvěřují. Jestliže je naše podezření správné a ten zloduch je pán, který se s těmito lidmi stýká, kdo by ho mohl vyčenichat líp než ty? Tvůj mozek je jako past na jezevce.“

„Pletou se ti lovecké metafory, strýčku. Očekávám, že příštích několik týdnů budu dost zaneprázdněný. Sophie tuhle sezonu vstupuje do společnosti.“

„Znamená to, že Selina přijede do města? To jí prospěje.“

„Ne, matka nepřijede. Jak říkáš, ještě drží smutek po otci. Gardedámu bude dělat Maria.“

Pan Moulton-Scrope se zakuckal kusem chleba. „Moje Maria?“ zvolal, užaslý představou své dcery v této roli. „Dobrý bože, ta by sama potřebovala medvědáře! Deset let vdaná, čtyři děti, měla by zachovávat jakés takés dekorum, ale má co dělat, aby nezpůsobila nějaký skandál.“

„Sophie se o sebe umí postarat sama,“ opáčil lord Wraybourne bezstarostně. „Neoficiálně chodí do společnosti už léta. Ale očekával jsem, že budu mít dost práce s tím, abych na ni dohlížel, poslouchal množství žádostí o její ruku a také připravoval vlastní sňatek. Bude se konat v červnu.“

Pan Moulton-Scrope se pustil do přesvědčování. „Nežádám moc, Davide. Ty přece rád chodíš na všelijaká čtení a soirées a tak podobně. Jen měj uši nastražené. Ber s sebou Sophii. Prospěje jí to.“

Lord Wraybourne se rozesmál. „To by asi spíš utekla z domu.“

Pan Moulton-Scrope potřásl hlavou. „Potřebuje přitáhnout uzdu, Davide. Selina ji poslední dobou zanedbávala. Slýchal jsem o ní v Bathu, když byla ještě školačka. Nezačínej ji rozmazlovat ještě i ty. Najdi jí za manžela nějakého staršího muže, silnou osobnost. Takového, který ji zkrotí, než nás všechny zostudí.“

Tvář lorda Wraybourna se zachmuřila a pevné rysy vystoupily. „Sophie by nikdy nezostudila své jméno.“

Pan Moulton-Scrope se střetl s upřeným pohledem modrých očí a samotného ho překvapilo zjištění, že koktá. „No, nemyslel jsem… Rozkošná dívka… Jen chci říct… Krucinál, Davide, nech toho. Vypadáš přesně jako tvůj otec, a ten mě vždycky uměl vyděsit k smrti!“

Lord Wraybourne se uvolnil a zasmál se. „Promiň. Jen cítím tíhu náhlé odpovědnosti. Nepotřebuju ještě i tvoje problémy. Nemáš žádnou stopu, jak jistě víš.“

„Samozřejmě že vím! Je to jako hledat jehlu v kupce sena. Jen se tak zmítám v naději, že něco zjistím, cokoliv, za čím by se dalo jít. Jestli budeš mít oči na stopkách a uši nastražené, mohl bys na něco natrefit…“

„… nebo skončit s tou jehlou v zadku,“ přerušil ho lord Wraybourne suše.

„Nebo tak. Tobě aspoň mohu důvěřovat. Ty by ses takových skutků nikdy nedopustil a nikdy nepoužíváš parfém, díkybohu.“ Náhle vypadal velmi unaveně. „Davide, nevím, co dělat, ani co hledat, ale potřebuju, abys mi s tím pomohl.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

PROLOG

1