Donald Rayfield

Život Antona Čechova

Ukážka z elektronickej knihy

Život

Antona

Čechova

Donald Rayfield

Preložili Zuzana Vajdičková a Ľubomír Vajdička

Edícia Svetové divadlo

2015

Divadelný ústav, Bratislava

Donald Rayfield

Život Antona Čechova

© Donald Rayfield, 1997

Z anglického originálu Anton Chekhov. A Life s prihliadnutím na ruský preklad O. Makarova: Žizň Antona Čechova B.S.G.-Press 2011 preložili © Zuzana Vajdičková a Ľubomír Vajdička

Vydal © Divadelný ústav, Bratislava v edícii Svetové divadlo, 2015

ISBN 978-80-89369-76-8 (tlač)

ISBN 978-80-8190-000-6 (epub)

ISBN  978-80-89369-99-7 (mobi)

ISBN 978-80-89369-98-0 (pdf)

Pre Aľu, Gaľu, Maju a Toľu

ILUSTRÁCIE

Medzi stranami 91 a 92

Koniec 60. rokov 19. storočia: starí rodičia z otcovej strany Jefrosinija, Jegor, Antonova teta Ľudmila, Jevgenija, Pavel, Mitrofan

Rodinný portrét z roku 1874: stoja: Vaňa, Anton, Koľa, Alexander, strýko Mitrofan; sedia: Miša, Maša, Pavel, Jevgenija, teta Ľudmila, bratranec Georgij

Taganrog v 70. rokoch 19. storočia

Anton po ukončení gymnázia, 15. jún 1879

Študenti a profesori oslavujúci Tatianin deň, 12. január 1882 v Moskve od Koľu Čechova

Pije, portrét medika (možno Antona) od Koľu Čechova, okolo 1882

Anton a Koľa

Anton Čechov, 1883

Jevgenija, Pavel, Alexander, Vaňa, Maša a Miša, začiatok 80. rokov 19. storočia

Franc Šechteľ s Koľom Čechovom, začiatok 80. rokov 19. storočia

Budúci lekári Dmitrij Saveliev, Anton Čechov, Vasilij Zembulatov, Nikolaj Korobov, jeseň 1883

Nikolaj Lejkin, okolo 1883

Natalia Goľdenová ako Chudoba, maľba Koľu Čechova

Anton Čechov, Koľova maľba, 1884

Babkino, dom Kiseľovovcov

Moskovský dom „ako komoda“, Mišova maľba

Antonova fotografia darovaná Čajkovskému s venovaním: „Piotrovi Iľjičovi Čajkovskému na pamiatku od srdečne oddaného a vďačného obdivovateľa...“

Na dači u Lintvariovovcov, máj 1889, Vaňa, Miša (?), na schodoch: Jevgenija, Maša, Marian Semaško

Oľga Kundasovová, polovica 80. rokov 19. storočia

Kleopatra Karatyginová

Medzi stranami 281 a 282

Repinova kresba Literárna spoločnosť v Petrohrade s Antonom a Suvorinom, 1889

Herci Pavel Svobodin a Vladimir Davydov s Antonom a Suvorinom, január 1889

Lika Mizinovová, začiatok 90. rokov 19. storočia

Anton Čechov, január 1890, s venovaním Kleopatre Karatyginovej „od umelca na turné v Odese“

Pri Kornejevovom dome pred odchodom na Sachalin, apríl 1890

Levitan s loveckým psom, začiatok 90. rokov 19. storočia

Dom v Melichove, maľba Simova

Bratranec Alexej Dolženko, Anton, Miša, Giľarovskij, Vaňa v Melichove, Pascha 1892

S Pavlom Svobodinom v Melichove, jún 1892

Alexander a Vaňa v Melichove, júl 1892

Alexandrovi synovia Koľa a Toša pri stajniach v Melichove, júl 1892

Pavel a Jevgenija v Melichove, júl 1892

Anton so susedmi a kolegami, leto 1893

Natalia Goľdenová-Čechovová so synom Mišom, 1893

Pokušenia sv. Antona: Tatiana Ščepkinová-Kuperniková, Lidija Javorská a Anton, koniec 1893

Jelena Šavrovová, okolo 1894

Maliar Sacharov sa prizerá, ako Maša a Natalia Lintvariovová maľujú, Luka okolo 1894

Maša v melichovskej záhrade, okolo 1894

Anton, Mamin-Sibiriak a Ignatij Potapenko, 9. január 1896

Soňa a Vaňa Čechovovci so synom Voloďom, 1896

Medzi stranami 445 a 446

Anton so Suvorinovcami vo Feodosiji, september 1896

Učitelia z Taleže a Melichova Alexander Michajlov a Marija Terentievová

Lidija Javorská

Zostreľujú Čajku

Doma z kliniky, apríl 1897

S jazvečíkom Chinou, máj 1897

Lika Mizinovová s Antonom, máj 1897

Alexandra Choťaincevová, okolo 1898; Vera Komissarževská

Daria Musinová-Puškinová s Antonom, 31. máj 1897

S členmi Moskovského umeleckého divadla, jar 1899

Vladimir Nemirovič-Dančenko

Oľga Knipperová

Dom v Jalte tesne pred dokončením, pol. 1899

Anton vo svojej pracovni v Jalte, 1900

Doktor Aľtšuller

Anton a Gorkij, 5. máj 1900

Anton a Oľga na svadobnej ceste v Aksionove, jún 1901

Anton s Tolstými, 12. september 1901

Jevgenija, Maša, Oľga a Anton v Jalte, február 1902

V záhrade v Jalte so zdomácneným žeriavom, marec 1904

PREDSLOV K SLOVENSKÉMU VYDANIU KNIHY

ŽIVOT ANTONA ČECHOVA

Uplynulo dvadsať rokov, odkedy som začal pracovať na tejto knihe, no ani za tie roky som ju napriek vydaniu ruskej verzie nedokázal zásadne zmeniť či vylepšiť. Niežeby bola dokonalá, ale začiatkom deväťdesiatych rokov 20. storočia boli ruské archívy otvorené viac ako kedykoľvek predtým (alebo potom) a za posledných dvadsať rokov sa nenašli nijaké z chýbajúcich zdrojov, o ktorých sa nielen ja domnievam, že sa ukrývajú niekde v Rusku alebo v Európe. Nevynorili sa nijaké ďalšie Čechovove študentské práce z Lekárskej fakulty Moskovskej univerzity a aj napriek usilovnému pátraniu sa nepodarilo objaviť listy, ktoré napísal niektorým svojim priateľkám, či listy, ktoré dostal od svojho vydavateľa a najbližšieho priateľa Alexeja Suvorina.

Dostupné zdroje však napriek tomu vytvárajú o Čechovovi obraz, ktorý je úplnejší než pri ktoromkoľvek inom spisovateľovi 19. storočia, a preto budem rád, ak bude slovenský čitateľ považovať tento Život Antona Čechova za zaujímavý sám osebe, za náhľad do života ruského intelektuála na sklonku 19. storočia, za pomôcku pri čítaní, pozeraní a uvádzaní Čechovových diel.

V Británii a USA táto kniha nevyvolala nijaké kontroverzie. V Rusku zarezonovala oveľa viac možno preto, že sa tam citlivo vnímalo, keď som sa ako cudzinec pokúsil o novú biografiu kultového ruského spisovateľa. Na nejakých osem rokov ma moji „čechovovskí“ kolegovia prestali pozývať na konferencie a zaraďovali ma skôr do programu ako na zoznam rečníkov. Na druhej strane divadelní a filmoví režiséri – osobnosti, ktoré majú väčší sklon búrať zažité názory a predstavy – moju knihu privítali a ruská verejnosť na ňu reagovala vždy silno a často kladne. Dúfam, že to tak bude aj v prípade slovenských čitateľov.

Rád by som bol do starších verzií tejto biografie zahrnul jeden postreh: pozoruhodnú báseň Ivana Bunina, ktorý rozumel Čechovovi ako žiadny z jeho súčasníkov:

Ivan Bunin

Umelec

Po sivom štrku, vrždiac, prechádzal

zvažujúcim sa sadom s vodojemom,

sadol si na lavičku... Dom bol v bielom

a blízko za ním Jajla, masív z brál.

Žeriav, dnes utrápený z horúčav,

stojí na kríku. Kosier ovisnutý,

noha – trsť... Vraví: „Čo, vták, v poklesnutí?

Dobre by padla Volga, Jaroslavľ!“

S úsmevom myslí, ako zástupom

ho vynášajú, aké tmavosivé

sú rúcha na pohreb, keď slnko divie,

žltý plam, biely na belasom dom.

„S kadidlom schodmi schádza tučný pop,

vyvádza zbor von... Žeriav v ľaku hľadí,

zaklokoce a vzlietne od ohrady –

zatancuj, zobákom na truhlu klop!“

V prsiach ho driape. Až sem z hradskej prach,

horúci, strašne suchý, dolietava.

Sňal cviker, premýšľa a odkašliava:

„Hej, vaudeville... Ostatné len – márny vzmach.“

1908

Báseň preložil Ján Zambor

Človek sa môže skláňať pred umom Tolstého. Nadchýnať sa gráciou Puškina. Ceniť si Dostojevského morálne hľadanie. Gogoľov humor. A tak ďalej.

Ale podobať sa chce len Čechovovi.

Sergej Dovlatov, Zapisnyje knižki [Zápisníky]

PREDSLOV

Keď raz u mňa Anton Pavlovič obedoval, povedal, že všetko o ňom časom musí vyjsť na svetlo sveta a že sa nemá za čo hanbiť.

P. V. Bykov M. P. Čechovovej, list zo 7. apríla 1910 (LN87, s. 356)

Antona Čechova dnes považujeme za zakladateľa súčasného divadla, v ktorom vládne autor, a nie herec. Považujeme ho za autora, ktorý dal európskej umeleckej próze novú nejednoznačnosť, hutnosť a jemnú poéziu. Zo všetkých ruských „klasikov“ pôsobí najmä na Nerusov ako najprístupnejší a najbližší, či už na javisku, alebo na stránkach kníh. Dovoľuje čitateľom a divákom, aby reagovali, ako chcú, aby dospeli k vlastným záverom. Nenanucuje nijakú filozofiu. Čechov je rovnako prístupný ako nepostihnuteľný. Veľmi ťažko sa hovorí, čo „tým chcel povedať“, keď len málokedy súdi alebo vysvetľuje. Z prózy Tolstého alebo Dostojevského môžeme rekonštruovať ich filozofiu aj život. Čechovova tvorba a jeho početné listy nám umožňujú len letmé a protirečivé nahliadnutia do jeho vnútorného sveta a skúsenosti. Mnohí jeho životopisci sa na základe zachovaných zdrojov pokúsili vykresliť život svätca – človeka, ktorý sa v živote, skrátenom chronickou chorobou, vlastnými silami prepracoval zo dna až na vrchol, ktorý sa stal lekárom a staral sa o utláčaných, ktorý sa preslávil ako popredný európsky prozaik a dramatik svojej doby, ktorého celý život podporovala jeho zbožňujúca sestra a ktorý – hoci prineskoro – našiel šťastie v manželstve s herečkou, najlepšou interpretkou postáv svojich hier.

Každá biografia je fikcia, ale fikcia, ktorá musí zodpovedať doloženým faktom. Tento Čechovov životopis sa usiluje pokryť o niečo viac, než bolo zdokumentované doteraz. Čechovova osobnosť sa vďaka tomu stáva ešte komplexnejšou. Ak aj však človek, ktorý sa tu vynára, je menej svätý, ak aj má svoj osud menej pod kontrolou, než sme videli doteraz, je rovnaký génius a nezaslúži si o nič menší obdiv. Jeho život by sa nemal chápať ako doplnok k jeho tvorbe. Naopak, bol zdrojom skúseností, ktoré živili jeho prózu. Je to predovšetkým život, ktorý je fascinujúci sám osebe. Anton Čechov trpel pod ťarchou nezlučiteľných nárokov kladených na umelca, ktorý niesol zodpovednosť voči svojmu umeniu, ako aj voči rodine a priateľom. Jeho život je mnohotvárny: nachádzame v ňom príbeh choroby, novodobú verziu biblického príbehu Jozefa a jeho bratov, či dokonca tragédiu dona Juana. Čechovov život by mohol byť románom Thomasa Manna o nepreklenuteľnej priepasti medzi umelcom a občanom. Demonštruje tiež ťažké postavenie citlivého a talentovaného ruského intelektuála na konci 19. storočia – jedného z najbohatších a najprotirečivejších období ruských politických a kultúrnych dejín.

Len málo spisovateľov si strážilo svoje súkromie pred zrakom verejnosti tak úzkostlivo ako Čechov. Ani jeden spisovateľ si však tak starostlivo neuchovával a neodkladal každý kúsok papiera – listy, účtenky, osvedčenia – súvisiaci s ním a jeho rodinou. Ani jeho proklamovaná „autobiografofóbia“ mu nebránila každé Vianoce triediť listy z predchádzajúceho roka do škatúľ.

Sú dostupné početné biografie – niektoré vyčerpávajúce, napr. od E. J. Simmonsa alebo Ronalda Hingleyho, niektoré plamenné, napr. od Henriho Troayata, niektoré opatrné v úsudkoch, napr. od Michaila Gromova alebo V. S. Pritchetta. Bez ohľadu na národnosť autora využívajú rovnaký rozsah zdrojov. Takmer päťtisíc listov, ktoré Anton Čechov napísal, vyšlo knižne, no v niektorých vydaniach sa zásadne vynechával akýkoľvek háklivý materiál. (Význam ďalších tisícpäťsto listov, ktoré sa stratili, sa dá domyslieť z odpovedí.) Tieto zdroje, najmä zobrané spisy a korešpondencia v tridsaťjeden zväzkoch, ktoré vychádzali v Moskve v rokoch 1973 až 1983, majú pozoruhodne vyčerpávajúci vedecký aparát na vysokej odbornej úrovni, čím poskytujú životopiscom nesmierne bohatý a rozsiahly materiál.

Rovnako rozsiahle sú zatiaľ nevyužité zdroje. V archívoch, najmä v oddelení rukopisov Ruskej štátne knižnice (predtým Rumiancevovo múzeum, neskôr Leninova knižnica), leží asi sedemtisíc listov adresovaných Antonovi Čechovovi. Asi polovica z nich sa doteraz v tlači nikdy nespomenula, a to najmä listy, ktoré sa týkajú Čechovovho súkromného života. Navyše v rozmanitých archívoch (najmä v Ruskom /predtým Ústrednom/ štátnom archíve literatúry a umenia, v divadelných archívoch v Petrohrade a Moskve, Čechovových múzeách v Taganrogu, Melichove a Sumách) sa nachádza množstvo dokumentačného a obrazového materiálu a početné listy súčasníkov, ktoré vrhajú svetlo na život Čechova ako spisovateľa a človeka. Archívne záznamy svedčia o tom, že tieto zdroje v priebehu posledných tridsiatich rokov priebežne a dôkladne prečesávala neveľká skupina ruských vedcov, ale vo svojich prácach, uvedených v bibliografii k tejto knihe, využili len zlomok z nich. Ruská a sovietska tradícia „nediskreditácie a neprofanizácie“ (tieto slová pochádzajú z uznesenia ústredného výboru z roku 1968 zakazujúceho vydanie určitých pasáží) spôsobila, že ruskí vedci ešte aj dnes váhajú so zverejnením Čechovových archívov v plnom rozsahu a hĺbke. Trojročná systematická práca, hľadanie, prepisovanie a spracovávanie dokumentácie, ma presvedčili o tom, že nič v týchto archívoch Čechova nediskredituje ani neprofanuje. Práve naopak, komplexnosť, nezištnosť a hĺbka tohto človeka vyniknú ešte viac, ak osvetlíme jeho ľudské sily a slabosti.

Čechovov život bol krátky, no nebol ani radostný, ani ľahký. Čechov mal nezvyklé množstvo známych a spolupracovníkov (hoci len málo skutočných priateľov a mileniek). Pohyboval sa v mnohých sférach – mal do činenia s učiteľmi, lekármi, magnátmi, kupcami, sedliakmi, bohémami, literárnymi nádenníkmi, intelektuálmi, umelcami, akademikmi, statkármi, úradníkmi, herečkami a hercami, kňazmi, mníchmi, dôstojníkmi, odsúdencami, prostitútkami a cudzincami. Vedel vychádzať s ľuďmi každej spoločenskej triedy a postavenia s výnimkou šľachty a dvora. V podstate celý život prežil s rodičmi a sestrou a veľkú časť s jedným alebo niekoľkými bratmi, nehovoriac o tetách a bratrancoch. Neobsedel: mal nespočetné adresy a prešiel od Hongkongu po Biarritz, od Sachalinu po Odesu. Napísať vyčerpávajúcu biografiu by trvalo dva také životy ako Čechovov. Sústredil som sa teda na jeho vzťah s rodinou a priateľmi, aj keď v istom zmysle je jeho život aj historia morbi. Tuberkulóza ho formuje a ukončuje. Jeho snaha najskôr si chorobu nevšímať a neskôr proti nej bojovať tvorí jadro každej biografie. V angličtine existujú početné práce, ktoré ponúkajú kritický rozbor jeho diela. Ak čítame o Čechovovi, je to predovšetkým preto, že je to spisovateľ mimoriadneho významu. Každé dobré kníhkupectvo alebo knižnica ponúka niekoľko kritických rozborov umožňujúcich lepšie pochopiť Čechovovo dielo. Táto biografia sa však jeho poviedkam a hrám venuje len do takej miery, do akej sa vynárajú z udalostí jeho života a do akej ho ovplyvňujú. Nepredstavujú predmet kritickej analýzy. Biografia nie je kritika.

Nie všetky záhady Čechovovho života sa dajú vyriešiť a veľa materiálu chýba. Čechovove listy jeho snúbenici Duni Efrosovej, Jelene Pleščejevovej, Emilie Bijonovej sa takmer s istotou nachádzajú v súkromných rukách niekde na Západe. Je rovnako možné, že stovky listov, ktoré Čechovovi napísal Suvorin, ležia ladom niekde v archíve v Belehrade. Keby sa našli, Čechovov život a (vzhľadom na to, čo Suvorin vedel a s čím sa zveroval Antonovi) aj ruské dejiny by sa museli prepísať. Ukázalo sa, že je ťažké nájsť aj niekoľko archívnych dokumentov, napríklad väčšinu Čechovových študentských cvičení z medicíny. Materiál, ktorý je v súčasnosti dostupný, však umožňuje načrtnúť oveľa detailnejší portrét Čechova a jeho čias, než to bolo možné kedykoľvek predtým.

D. R.

Queen Mary & Westfield College, Londýn

Február 1997

POĎAKOVANIE

Moja vrelá vďaka patrí Alevtine Kuzičevovej. Bez jej pomoci by som mal pri práci v oddelení rukopisov Ruskej štátnej knižnice a RGALI (Ruskom štátnom archíve literatúry a umenia) zviazané ruky a vďaka nej som sa mohol zoznámiť s každým významným čechovológom v Rusku a na Ukrajine. Chcem sa poďakovať zamestnancom Ruskej štátnej knižnice a oddelenia rukopisov, ktorým sa napriek demoralizujúcim podmienkam, rozpadnutej budove a neradostným vyhliadkam podarilo zabezpečiť väčšinu toho, o čom som ich požiadal. To isté platí pre zamestnancov RGALI. Som vďačný Galine Ščobolevovej z moskovského Domu-múzea A. P. Čechova a Igorovi Skvorcovovi z Múzea A. P. Čechova v Sumách, že mi do takej miery sprístupnili archív. Lize Šapočkovej a jej mužovi Vladislavovi Protasovovi z Taganrogu som zaviazaný za ich pohostinnosť a konzultácie. Vďaka Oľge Makarovovej z vydavateľstva Voronežskej univerzity som sa dostal k miestnym materiálom. Z mojich kolegov na Západe vďačím za obrovské povzbudenie profesorovi Rolfovi-Dieterovi Klugeovi, neúnavnému organizátorovi čechovovských konferencií v Badenweileri v rokoch 1985 a 1995. Chcem sa poďakovať Dmitrijovi Konovalovovi z Ufy za to, že mi požičal rukopisné poznámky o Andrejevovskom sanatóriu, ako aj za jeho pohostinnosť. (Nikto z týchto odborníkov ani nikto iný, s kým som sa radil, nenesie zodpovednosť za moje názory ani za môj prístup.)

Ďakujem tiež hlavnému lekárovi nemocnice bývalého Bogimova a zamestnancom Andrejevovského sanatória v Aksionove. Mám pocit, že okrem Sibíri, Sachalinu a Hongkongu som stál či sedel a viac alebo menej otravoval takmer na každom mieste, kde Čechov zanechal stopu. Potomkovia Čechovových priateľov, napríklad pán Patrice Bijon, boli nesmierne tolerantní k môjmu pátraniu po materiáli. Nespočetní ľudia budú vďační, že sa práca na tomto diele skončila. Vďaka a uznanie za ilustrácie patrí moskovskému Bachrušinovmu divadelnému múzeu, Čechovovým múzeám v Melichove, Moskve, Sumách, Taganrogu a Jalte, Puškinovmu domu v Petrohrade a Ruskej štátnej knižnici.

Táto kniha by nevznikla bez podpory Britskej akadémie, predovšetkým bez trojmesačného výskumného grantu, ktorý predĺžil moje neplatené voľno a umožnil mi pokročiť v práci na knihe. Ospravedlnenie patrí mojim kolegom z Queen Mary College a z Westfield College, ktorí museli strpieť, že som si často neplnil svoje povinnosti.

SKRATKY A ODKAZY

Táto kniha je určená bežnému čitateľovi, ale pre odborníkov uvádzam zdroje citácií a nových informácií. Odkazy sa vzťahujú na archívne zdroje a menej prístupné publikácie: Čechovove listy a najznámejšie memoáre majú prehľadné registračné označenie a čitateľ si ich môže overiť bez ďalších údajov. V poznámkach som použil niekoľko skratiek (miesto vydania je Moskva, pokiaľ nie je uvedené inak):

MCHAT Archív Moskovského umeleckého divadla

OR Oddelenie rukopisov Ruskej štátnej knižnice

RGALI Ruský štátny archív literatúry a umenia

PSSP ČECHOV, A. P. Polnoje sobranije sočinenij i pisem. 30 zv. 1973 – 1983 (tvorba zv. 1 – 18; korešpondencia zv. 1 – 12).

Perepiska, 1934, 1936 ČECHOVA, M. P. Perepiska A. P. Čechova i O. L. Knipper, 1934, 1936.

Knipper-Čechova, 1972 VILENKIN, V. J. Oľga Leonardovna Knipper-Čechova, 1972.

Levitan: Pisma, 1956 FIODOROV-DAVYDOV, A. – ŠAPIRO, A. I. I. Levitan: Pisma, dokumenty, vospominanija, 1956.

Perepiska, 1984 GROMOVA, M. P. a kol. Perepiska A. P. Čechova, 1984, 2 zv. (rozšírené vydanie – 1996, 3 zv.)

Vokrug Čechova Vokrug Čechova. Zost. E. M. Sacharova. 1990.

V vospominanijach A. P. Čechov v vospominanijach sovremennikov. Zost. N. I. Gitovič. 1986.

LN68 Literaturnoje nasledstvo 68: Čechov. Red. V. V. Vinogradov. 1960.

LN87 Literaturnoje nasledstvo 87 Iz istorii russkoj literatury… Red. V. R. Ščerbina. 1977.

I.

Otec človeka

Z jedálne sme začuli krik... a vedeli sme, že chudáka Ernesta bijú.

„Poslal som ho hore do postele,“ povedal Theobald, keď sa vrátil do salóna, „a teraz už môžeme zvolať služobníctvo na modlitbu, Christina.“

Samuel Butler, The Way of All Flesh [Cesta celého tela]

1

Predkovia

1762 – 1860

Kto by si bol pomyslel, že z latríny vzíde taký génius!

ANTON ČECHOV a jeho najstarší brat Alexander nikdy neskrývali údiv nad tým, ako sa rodu Čechovovcov v priebehu dvoch generácií podarilo pozdvihnúť z nevoľníctva medzi veľkomestskú inteligenciu. U ich predkov len neveľa predpovedalo Antonovo literárne nadanie, umelecké vlohy jeho brata Nikolaja či Alexandrovu polyhistorickú všestrannosť. Kľúč k Čechovovej povahe, k jeho jemnosti aj drsnosti, výrečnosti aj lakonickosti, k jeho stoicizmu sa ukrýva nielen v génoch, ktoré zdedil, ale aj vo výchove, akej sa mu dostalo.

Čechovov prastarý otec Michail Čechov (1762 – 1849) bol celý život nevoľníkom. Svojich piatich synov držal nakrátko. Ešte aj ako dospelí mu hovorili panoči, pán otec. Prvý Čechov, o ktorom máme nejaké údaje, je Michailov druhý syn a Antonov starý otec z otcovej strany Jegor Michajlovič Čechov. Anton sa s ním ako dieťa niekoľkokrát stretol počas letných prázdnin. Nemali bližší vzťah.1 Starému otcovi Jegorovi sa podarilo z nevoľníctva vykúpiť. Narodil sa v roku 1798 ako nevoľník grófa Čertkova v Oľchovatke v bogučarskom okrese Voronežskej gubernie na polceste medzi Moskvou a Čiernym morom, kde sa lesy stretávajú so stepou. (V tejto oblasti možno Čechovovcov nájsť už v 16. storočí.)

Jegor ako jediný z rodiny vedel čítať a písať. Z cukrovej repy vyrábal cukor a rezkami vykrmoval dobytok grófa Čertkova, ktorý potom predával na trhu. Zo zisku dostával podiel. Vďaka šťastiu, húževnatosti a tridsiatim rokom driny si Jegor našetril 875 rubľov.2 V roku 1841 ponúkol svoje úspory Čertkovovi, aby vykúpil seba, ženu a troch synov z nevoľníctva a mohli sa zaradiť do vyššej spoločenskej vrstvy, medzi drobných mešťanov. Čertkov veľkoryso prepustil aj Jegorovu dcéru Alexandru. Jegorovi rodičia a bratia ostali nevoľníkmi.

Jegor odišiel s rodinou takmer päťsto kilometrov na juh do nových stepných krajov, ktoré Rusko získalo späť po stáročiach v zábore kočovných turkických kmeňov. Jegor sa tu stal správcom majetkov grófa Platova v Krepkej, šesťdesiat kilometrov na sever od Taganrogu pri Azovskom mori. Svojich troch synov dal vyučiť, vďaka čomu postúpili na ďalšiu priečku ruského spoločenského rebríčka, medzi kupcov. Najstarší Michail (nar. 1821) odišiel do Kalugy, dvestoštyridsať kilometrov na juhozápad od Moskvy, kde sa stal knihárom. Otec Antona Čechova, druhorodený Pavel (nar. 1825), už ako šestnásťročný pracoval v továrni na spracovanie cukrovej repy, neskôr ako honec dobytka a nakoniec ako pomocník u istého kupca v Taganrogu. Najmladší syn Mitrofan zas vypomáhal u kupca v Rostove nad Donom. Jegorova dcéra Alexandra, otcov miláčik, sa vydala za istého Vasilija Koževnikova do Tverdochľobova neďaleko stepného mesta Bogučar.3

Jegor ostal u Platova do konca života. Umrel ako osemdesiatjedenročný. Mal tvrdú a čudácku povahu. Za krutosť voči sedliakom, ktorí mu podliehali, si vyslúžil prezývku Vretenica. Keď však vzbudil aj nevôľu zamestnávateľov, grófka Platovová ho vykázala na statok do Kňažej, vzdialený desať kilometrov. Hoci tam Jegor mohol žiť v panskom sídle, rozhodol sa pre sedliacku drevenicu.

Čechovova stará matka z otcovej strany Jefrosinia Jemelianovna Šimková bola Ukrajinka.4 Vnuci sa s ňou vídali zriedka, lebo zo statku takmer nevychádzala. Muž z nej vymlátil všetok hlasný smiech a spev, hnev a radosť, ktoré Čechov spájal s Ukrajincami. Bola rovnako nevrlá ako Jegor, s ktorým žila päťdesiatosem rokov až do svojej smrti v roku 1878.

Raz-dvakrát do roka posielali Jegora so zásielkou grófkinej pšenice do najbližšieho prístavu v Taganrogu a na nákup zásob alebo náhradných dielcov v meste. Jeho čudáctva boli vychýrené; keprový pracovný odev si upravil na parádny oblek a chodil v ňom ako „pohyblivá bronzová socha“. Synov mlátil bičom za každý poklesok, či to bola krádež jabĺk, alebo nešťastný pád zo strechy. Po jednom takomto treste dostal Pavel pruh a do konca života musel nosiť prietržový pás.

Čechov neskôr priznal:

Od prírody mám prudkú povahu, som prchký atď., atď., ale zvykol som si, že sa treba ovládať, lebo slušnému človeku sa nepatrí strácať nervy... Veď môj starý otec bol podľa všeobecnej mienky zarytý stúpenec nevoľníctva.5

Jegor vedel dobre písať. Raz vraj poznamenal: „Z hĺbky duše som pánom závidel nielen ich slobodu, ale aj to, že vedia čítať.“ Z Oľchovatky údajne odišiel s dvoma truhlicami kníh, čo bolo na ruského sedliaka v roku 1841 prinajmenšom neobvyklé. (Vnuci, ktorí ho o tridsaťpäť rokov neskôr navštívili na Platovovom majetku, si však nevšimli ani jednu.)

To, čo Jegor robil pre svoje deti, malo len máločo spoločné s otcovskou láskou. No hoci bol v živote tyranom, na papieri sa dokázal vyjadrovať kvetnato, zložito aj sentimentálne. V liste synovi a neveste píše:

Milý, láskavý Pavel Jegorovič, najmilšie naše dietky, nemám kedy sa na tomto mŕtvom papieri rozpisovať, nič nestíham. Mám plné ruky práce so zberom obilia, ktoré úpek vysúša a praží. Starý Čechov v pote tváre znáša to požehnané sparno, zato v noci pokojne spí... no ešte pred úsvitom hore sa, Jegoruška, a ak aj niečo nie je, ako má byť, nech je, ako chce, ja by som len spal... So želaním všetkého dobrého Vaši rodičia Georgij a Jefrosinia Čechovovci.6

Jegor, tak ako všetci Čechovovci, zvykol gratulovať členom rodiny k meninám a veľkým cirkevným sviatkom, pri týchto príležitostiach však býval strohý. Pavel od neho v roku 1859 dostal na meniny (25. júna) list: „Milý, Láskavý Pavel Jegorovič, veľa zdravia Tebe a Tvojej drahej Rodine naveky, pozdravujem Vás, milovaní synčekovia, dcérky a radostné vnúčatká... Váš Georgij Čechov.“

Antonova línia po matke mala podobné korene, pochádzala z Tambovskej gubernie, ktorá bola rovnako typicky ruská ako susedný Voronež. Aj táto odhodlaná a schopná sedliacka rodina sa vykúpila z nevoľníctva a postúpila medzi drobných mešťanov. Gerasim Morozov, starý otec Antonovej matky Jevgenije Jakovlevny, sa živil tým, že po Volge a Oke preplavoval barže s obilím a drevom na trh. V roku 1817 vo veku päťdesiattri rokov vykúpil seba a syna Jakova z ročnej dane, ktorú platili nevoľníci pánom. Jakov sa 4. júla 1820 oženil s Alexandrou Ivanovnou Kochmakovovou. Pochádzala z rodiny bohatých remeselníkov, po ich rezbách a ikonách bol dopyt v svetských aj cirkevných kruhoch. Morozovovská vetva mala však aj odvrátenú stranu. Dvaja vnuci Gerasima Morozova – Antonov ujo a teta z matkinej strany – zomreli na tuberkulózu.

Jakovovi Morozovovi však chýbala vytrvalosť Jegora Čechova. Keď v roku 1833 vyšiel na mizinu, vzal si ho pod ochranu generál Papkov v Taganrogu, a Alexandra zatiaľ žila s oboma dcérami v Šuji. (Syna Ivana poslali k istému kupcovi do Rostova nad Donom.) 11. augusta 1847 v Šuji zhorelo osemdesiatosem domov a rodina prišla o všetko. Jakov onedlho umrel v Novočerkassku na choleru. Alexandra naložila majetok a dcéry Feodosiju (Feničku) a Jevgeniju na voz a  precestovala takmer päťsto kilometrov do Novočerkasska len s krátkymi zastávkami v stepi. Nenašla tam ani hrob muža, ani jeho tovar. Vybrala sa teda stošesťdesiat kilometrov na západ do Taganrogu, kde sa obrátila na generála Papkova. Ten ju prijal do svojho domu a Jevgeniji i Feničke dokonca umožnil chodiť do školy.

Antonov ujo Ivan Morozov pracoval v tom čase v Rostove nad Donom ako predavač pod vedením staršieho pomocníka Mitrofana Jegoroviča Čechova.7 Buď Mitrofan, alebo Ivan predstavil Pavla Čechova Jevgeniji Morozovovej. Pavel nosil pečatný prsteň s nápisom: „Osamelému všade púšť.“ (Keď si ho prečítal Jegor, vyhlásil: „Pavlušu treba oženiť.“) Rodinná kronika, ktorú Pavel zostavil v starobe, sa nesie v duchu strohej melanchólie, neskôr prenikajúcej na povrch vo vzácnych chvíľach úprimnosti aj v Antonových listoch a jeho zrelej próze:

1830 [mal vtedy 5 rokov] pamätám sa, že moja matka prišla z Kyjeva a ja som ju uvidel

1831 pamätám si silnú choleru, nútili ma piť decht

1832 v dedinskej škole som sa naučil čítať a písať, učili tam občiansku abecedu

1833 pamätám si zlú úrodu, hladomor, jedli sme lobodu a dubovú kôru^8

Chrámový spevák naučil Pavla čítať noty a hrať na husliach. Tým sa jeho formálne vzdelanie skončilo. Vášňou pre cirkevnú hudbu si liečil svoje trápenia, umelecké sklony a tvorivosť uplatňoval pri zostavovaní cirkevných kroník a rôznych – podľa bežných návštevníkov – utáraných posolstiev. Pavel a Jevgenija sa zosobášili 29. októbra 1854. Jevgenija bola síce krásna, no bez vena, kým Pavel bol nádejným kupcom, čo zas vyvažovalo jeho konský zjav.

Keď svedomitý a šľachetný Ivan Morozov odmietol predávať podozrivý kaviár, z Rostova nad Donom ho prepustili. Vrátil sa do Taganrogu, kde si získal srdce Marfy Ivanovny Lobodovej, dcéry bohatého kupca. Najmladšia z troch Morozovových detí Fenička sa vydala za taganrogského obchodníka s textilom Alexeja Dolženka. Porodila syna Alexeja a v roku 1874 ovdovela.

Antonova matka Jevgenija prežila sedem pôrodov, núdzu, smrť štyroch detí aj mužovu tyraniu. Keď jej bolo najhoršie, uťahovala sa do ulity sebaľútosti. Okrem lásky k deťom nemala veľa možností, ako sa rozptýliť, čítať a písať ju veľmi nebavilo. Z troch detí Morozovovcov bol nadaný len Ivan. Hovoril niekoľkými jazykmi, hral na husliach, trúbke, flaute a bubne, kreslil a maľoval, opravoval hodinky, robil chalvu, piekol koláče, z ktorých vyletovali živé vtáky, staval modely lodí a makety divadelných dekorácií a vynašiel udicu, ktorá automaticky vyťahovala ryby na breh. Jeho majstrovským dielom bola zástena s mytologickým bojovým výjavom, ktorá delila obchod od obytných priestorov, kde návštevníkom podával čaj.

Anton matku miloval a ľutoval. Otca poslúchal a neznášal, no od svojho narodenia až do otcovej smrti sa od neho nikdy na dlhšie neodlúčil. Pavel, podobne ako jeho otec Jegor, sa dokázal správať ako bezcitný netvor a krutý pokrytec, a zároveň sa vydávať za láskyplného, obetavého patriarchu. U najstaršieho syna Alexandra budil odpor, u najmladšieho Mišu úlisnú náklonnosť. Len málo ľudí mimo rodiny naňho hľadelo bez pobavenia či podráždenia. Okrem Pána Boha, s ktorým bol v neustálom spojení, mu bol najbližší brat Mitrofan.

Mitrofan bol úspešným kupcom a v Taganrogu sa tešil obľube. Keďže neprestajne zbieral a šíril rodinné novinky, bol dôležitým rodinným článkom, ochotne prijímal hostí a horlivo korešpondoval, hoci nie vždy nezištne. Mitrofana Čechova a jeho bratov Michaila a Pavla spájala fanatická zbožnosť a zároveň sklon k podvádzaniu. Všetci boli zakladajúcimi členmi cirkevného bratstva, ktoré patrilo pod taganrogský katedrálny chrám a vyberalo peniaze na podporu ruského monastiera na hore Atos a na pomoc taganrogským chudobným. V lete 1859 napísal Pavel Mitrofanovi list (bratia si vždy vykali), v ktorom spomína prvé príznaky osudnej rodinnej choroby:

Milý braček Mitrofan Georgijevič! Som šťastný, že Vám môžem zablahoželať k Vášmu príchodu do Hlavného Mesta Moskva... Trojicu sme strávili veľmi veselo doma a v Záhrade... Pousilujte sa v Moskve spýtať Lekárov ohľadom choroby Jevgenije Jakovlevny. Veľmi dobre viete, aká je to choroba, Jevgenija každú chvíľu pľuje, vysúša ju to do krajnosti, je veľmi podráždená, každá maličkosť sa jej protiví, stráca chuť do jedla a už sa to nedá nijako zlepšiť, nebol by nejaký spôsob alebo liek, čo by jej priniesol pokoj duše a udržal ho, a čo by trochu so všetkým zmieril jej nežné srdce, vy sa v tom lepšie vyznáte...9

Rodinné stretnutia bývali melancholické, hašterivé. V máji 1860 píše Mitrofan bratovi z Charkova:

Mal som ťažký deň, od rána do večera som nijako nevedel rozptýliť svoje srdce, už len pomyslenie na to, že som sám, ma ubíjalo do úplného vyčerpania... Zobrali ma na obed k Nikolajovi Antonovičovi... kde ma prijali láskavo a pekne, čo sa u nás často nestáva.

Všetci traja synovia Jegora Čechova sa postavili k životu pozitívne napríklad v tom, že mali početné rodiny. Michail mal štyri dcéry a dvoch synov, Mitrofan troch synov a dve dcéry. Pavel a Jevgenija splodili sedem detí. Dva roky po svadbe sa Pavlovi podarilo ušetriť dvetisíc päťsto rubľov, ktoré potreboval, aby mohol vstúpiť do tretej kupeckej triedy. Alexander, prvé Pavlovo a Jevgenijino dieťa, sa narodil 10. augusta 1855, teda koncom Krymskej vojny. Taganrog práve ostreľovali dve anglické lode, zničili pritom kupolu chrámu, prístav a mnohé domy. Jevgenija so sestrou Feničkou nechali obed na sporáku a utekali do stepi k Jegorovi Čechovovi. Tam v dome kňaza Jevgenija porodila Alexandra. Potom sa vrátila do domčeka Pavlovej matky Jefrosinie, ktorý Jegor už skôr rozdelil medzi Pavla a Mitrofana. Keď sa Mitrofan oženil, Pavel sa presťahoval o niekoľko ulíc ďalej do prenajatého dvojizbového domu z nepálených tehál na Policajnej ulici. V roku 1857 si otvoril obchod. Ich druhý syn Nikolaj (Koľa) sa narodil 9. mája 1858. V roku 1859 tretiu kupeckú triedu zrušili. Pavel si vzal úver a stal sa členom druhej triedy. Jevgenija znovu otehotnela. Pavel bol konformista – vstúpil do služieb taganrogskej polície. V januári 1860 napísal bratovi Mitrofanovi: „Nového nemáme nič, iba minulú sobotu do Michajlovskej cerkvi udrel hrom a začala horieť kupola.“ Považoval to za znamenie – 16. januára 1860 sa mu narodil syn Anton.10

2

Taganrog

1860 – 1868

TAGANROG mal v Ruskom impériu zvláštne postavenie a rôznorodé obyvateľstvo, vďaka čomu pripomínal skôr koloniálnu metropolu ako provinčné mesto. Na pohľad bol celkom malebný: zašlý vojenský prístav a prekvitajúci civilný prístav na hrdle výbežku, vyčnievajúceho do plytkého Azovského mora; niekoľko prospektov, lemovaných domami gréckych kupcov a roztrúsenými ruskými vládnymi budovami, ktoré sa tiahli na severovýchod smerom k stepi. Nebyť typických dreveníc ruských predmestí, pri ktorých sa prospekty končili, človek by si pripadal ako v prašnej Trácii.

Taganrog založil Peter Veľký, ktorý si chcel na Azovskom mori vytvoriť základňu ako hrádzu pred výbojmi Osmanskej ríše. Tak ako v prípade Petrohradu ani pri výstavbe Taganrogu sa však nemyslelo na jeho budúcich obyvateľov. Pre piesčitosť pôdy boli základy domov slabé, pitná voda sa hľadala ťažko, v lete bolo horúco a v zime chladno a more bolo také plytké, že parníky sa museli vykladať vyše kilometer od pobrežia. V roku 1720 Turci prinútili Rusov, aby Taganrog zničili a opustili. V sedemdesiatych rokoch 18. storočia mesto obnovila Katarína Veľká a usadili sa v ňom grécki osídlenci, ktorí, ako kedysi starí Gréci, utekali pred chudobou alebo útlakom do miest na severnom pobreží Čierneho a Azovského mora. Niektorí z nich zbohatli na pirátstve v Stredomorí, mnohí sa živili tým, že podvádzali ruských sedliakov a podplácali colníkov. Svoje bohatstvo okázalo míňali okrem iného aj na veľkorysú podporu umenia. Zakladali orchestre, kluby, školy a cerkvi, pozývali francúzskych šéfkuchárov, ktorí im pripravovali lukulské hody, a talianskych sochárov, ktorí im na cintoríne tesali náhrobky. Po nich ešte počas Čechovovho detstva prišli talianski a ruskí kupci, ako aj obchodníci všetkých národností, ktorí ťažili z bohatstva prebúdzajúceho sa vnútrozemia v okolí Taganrogu. Mesto sa prudko rozvíjalo.

Aj cár Alexander I. tu zanechal stopu. Ku koncu svojej vlády hľadal v Taganrogu duševný pokoj a usadil sa v skromnom jednopodlažnom „paláci“, kde o tri mesiace neskôr umrel. Z Taganrogu sa tak nakrátko stala tieňová metropola ríše. Anton sa narodil v čase, keď mal ešte Taganrog pred sebou svetlú budúcnosť. Vybudovanie železničného spojenia s juhom Ruska len čakalo na cársky súhlas a do Taganrogu prúdili fúry pšenice a mäsa zo stepi, aby ich tu nakladali na lode. Najbližšie veľké mesto Charkov ležalo takmer päťsto kilometrov na sever po stepných cestách-necestách.

Antona pokrstili v ruskom pravoslávnom chráme, za krstných rodičov mu išli Gréci – Pavlovi a Mitrofanovi zákazníci. Čechovovci si najali ruskú pestúnku – nevoľníčku Agafiu, ktorú predchádzajúci majitelia predali, pretože pomohla ich dcére utiecť a tajne sa vydať. Rodina Čechovovcov sa rozrastala, sťahovala, občas sa tiesnila pod jednou strechou s členmi Mitrofanovej rodiny. Štvrtý syn Ivan (Vaňa) sa Pavlovi a Jevgeniji narodil 18. apríla 1861. V tom čase bývali u Pavla Jevtuševského, Mitrofanovho svokra. Dcéra Marija (Maša) prišla na svet 31. júla 1863. V roku 1864 sa rodina presťahovala do väčšieho domu bližšie k centru mesta. Tu sa narodilo šieste dieťa, Michail (Miša).

Predstavu o Antonovom detstve si môžeme vytvoriť vďaka jeho starším bratom. Keď Koľa sotva tridsaťročný ležal v roku 1889 na smrteľnej posteli, spisoval spomienky na detstvo.11 Spomínal na dom, v ktorom Čechovovci bývali, keď bol Anton ešte veľmi malý, opisoval zelinu vo dvore a plot (to všetko sa opakovane objavuje v Antonových neskorších poviedkach):

Býval som v malom prízemnom domčeku s červenou drevenou strechou, v domčeku okrášlenom lopúchmi, žihľavou, iskerníkom a vôbec množstvom príjemných kvetov, ktoré robili veľkú česť šedivému prútenému plotu, obopínajúcemu tieto milé rastliny zo všetkých strán... V tomto domčeku je päť izieb a tri schodíky vedú nadol cez kuchyňu do svätyne, kde spávajú veľkí muži [traja najstarší Čechovovi synovia], hoci najstarší meria len niečo vyše aršínu [0,71 m].

Koľa sa potom v spomienkach preniesol do obdobia, keď mal Anton osem rokov. Ujo Ivan Morozov vystrúhal štvorročnému Vaňovi jazdca Vasku. Všetci štyria chlapci spali na jednej posteli a po tvárach im kĺzal slnečný lúč:

Alexander ho najskôr odháňal ako muchu, potom zamrmlal niečo ako: „Dostanem bitku? A za čo?“, pretiahol sa a posadil... Anton vytiahol spod vankúša akúsi drevenú figúrku... Vaska mu najskôr skákal po kolenách a potom sa spolu s Antonom štveral po mramorovanej stene. Alexander a ja sme celé Vaskovo putovanie sledovali, až kým sa Anton neobzrel a v okamihu neskryl Vasku pod vankúš. Zobudil sa totiž Ivan. „Kde je moje drievko, dajte mi moje drievko,“ zamrnčal.

Koľa tiež opisuje, ako naposledy videl uja Vaňu, ktorý ťažko znášal tvrdý kupecký svet:

Ryšavú briadku uja Vaňu sme vídali zriedka. Chodil k nám nerád a nemal rád ani môjho otca, ktorý ujov slabý obrat pripisoval jeho neschopnosti. „Ivanovi Jakovlevičovi by sa zišiel poriadny výprask,“ hovorieval môj otec, „hneď by vedel ako na to.“ Ujo Vaňa sa oženil z lásky, ale bol nešťastný. Žil v rodine ženy a aj tu musel počúvať o tom prekliatom „výprasku“... Namiesto toho, aby ho podporili, neustále si vymýšľali nejaké hrozby, jednu hlúpejšiu ako druhú, až ho načisto vyviedli z rovnováhy a pripravili o zdravie. Rodinný kozub, o ktorom sníval, preňho už neexistoval. Aby sa vyhol nezaslúženým výčitkám, občas, keď zatvoril obchod, nešiel do svojej izby, ale strávil noc v rose pod plotom domu, kde sa snažil zabudnúť na ten neodbytný „výprask“, „výprask“.

Pamätám sa, ako raz pribehol k tete po trochu octu, chcel si niečo potrieť, a keď sa ho voľačo spýtala, len mávol rukou a so slzami v očiach vybe...

Koľa umrel na tuberkulózu skôr, ako stihol vetu dokončiť. Ujo Vaňa umrel na tuberkulózu krátko po príhode s octom.

Aj Alexander si pamätal Vasku a spoločnú posteľ. Ako starší brat na Antona často dohliadal. Zapamätal si, ako sa raz Anton trápil na nočníku a kričal naňho:

„Palicou ho!“ A ja som sa cítil bezmocný a nevedel som, ako Ti pomôcť, a tak som bol čoraz zlostnejší, až som Ťa veľmi bolestivo a zlomyseľne uštipol. Ty si sa rozreval a ja som akoby nič zahlásil mamičke, ktorá prišla na ten krik, že je to Tvoja vina, nie moja.12

Keď mal Anton asi desať rokov, karta sa obrátila. Celé desaťročie s najstarším bratom súperil o moc, až sa nakoniec stal faktickou hlavou rodiny. Alexander takto opísal prvú porážku, ktorú zažil, keď ich raz oboch nechali strážiť obchod pri železničnej stanici:

... aby som Ťa znovu pokoril, ovalil som Ťa po hlave plechovicou... Vyšiel si z obchodu a vybral si sa za otcom. Čakal som, že sa mi ujde poriadny výprask, ale o niekoľko hodín si spolu s predavačom Gavriuškom majestátne prešiel popred dvere môjho obchodu s nejakým poverením od fátera a naschvál si sa na mňa ani nepozrel. Ešte dlho som sa pozeral, ako sa vzďaľuješ, a ani neviem prečo, rozplakal som sa...

Anton strávil prvé roky života v širokom rodinnom kruhu. Keď mal šesť rokov, rodina sa nasťahovala k Mitrofanovi a Ľudmile, kým Alexander býval v tom čase dva alebo tri roky u Feničky. Čechovovskými a morozovovskými sobášmi sa Pavel a Jevgenija dostali do príbuzenstva s viacerými taganrogskými bohatými aj chudobnými rodinami. K čechovovskému klanu malo blízko aj niekoľko poruštených gréckych rodín: krstní rodičia, ako aj Kamburovovci, susedia z Policajnej ulice a bohatí kupci, ktorých ruská buržoázna pozlátka sa rozplynula zakaždým, keď starý Kamburov so silným gréckym prízvukom zreval na deti: „Ibem vasu mater!“ U Kamburovovcov sa spájal stredozemský temperament s uvoľnenými ruskými mravmi. Ich dcéry Ľubov a Ľudmila boli na roztrhanie. V takomto prostredí sa začali Alexandrove a Koľove školské lásky. Vďaka nim si Alexander osvojil znalosť hovorovej gréčtiny a taganrogského mestského slangu, ktorý potom používal v listoch. Miestni Gréci prezývali Alexandra „Stastny Sasa“.13

Počas prvých ôsmich rokov Antonovho života patrili k významným udalostiam najmä meniny a cirkevné sviatky, najmä Pascha, ktoré Pavel slávil s oduševnením. V bežné dni mali bratia viac slobody: cez prázdniny sa spolu s Koľom vláčili za Alexandrom po celom Taganrogu, lovili ryby v zátoke Bogudonija, na pustatine chytali čížiky a stehlíky a predávali ich za kopejky, pozorovali trestancov, ako odchytávajú túlavé psy a zabíjajú ich, a večer chodili domov celí od vápna, prachu a blata.

3

Obchod, cerkev a škola

1868 – 1869

PAVEL ČECHOV bol slabý obchodník. Vyžíval sa v krasopise, horlivo odpisoval cenníky, inventúry a zoznamy dlžníkov. Z obchodu urobil diskusný klub, kde so zákazníkmi donekonečna moralizoval a debatoval nad pohárom vína alebo šálkou čaju. Do taganrogskej spoločnosti mu otvorila dvere cirkevná hudba. Pavel mal nespútanú vášeň pre bohoslužobný zborový spev. Hoci nemal ktovieaké vzdelanie ani schopnosti, v roku 1864 sa po rokoch amatérskeho pôsobenia stal zbormajstrom katedrálneho chrámu. Odmietal vynechať čo i len takt alebo slovo liturgie, a tak bohoslužby pod jeho vedením nemali konca. Veriaci aj duchovní prosili Jevgeniju, aby ho presvedčila, nech ich skráti, ale Pavel si potrpel na veľkoleposť a nedokázal z nej popustiť. V roku 1867 ho z miesta zbormajstra prepustili.

Pavel prešiel do gréckeho monastiera, v ktorom sa začali slúžiť bohoslužby po rusky, aby sa monastieru zvýšili príjmy. Grécki duchovní nevedeli dobre po rusky a potrebovali ruského zbormajstra. Pavel nabral do zboru kováčov, ktorí mali pľúca ako mechy a spievali silnými, drsnými basmi a barytónmi. Chýbali mu však alty a soprány. Istý čas skúšal s dvoma mladými taganrogskými dámami, tie to s ním však nevydržali, a tak všetko ostalo na kováčoch. Pavel oželel speváčky a do zboru naverboval troch najstarších synov. Alexander v spomienkach uviedol: „Lekár, ktorý liečil našu rodinu, bol proti tomu, aby sa moje detské pľúca a hlasivky tak skoro presiľovali.“14 Na dlhé roky sa cirkevný spev stal pre chlapcov tortúrou najmä počas Paschy, keď ich v mrazivé ráno ťahali z postele na skorú rannú utreňu. V ten istý deň ešte spievali na dvoch dlhších bohoslužbách a celý večer skúšali v obchode so zbormajstrom, ktorý ich navyše aj bil. Neskôr v dospelosti Anton len zriedkakedy trávil Paschu doma a tak to zostalo až do konca jeho života. Túlaval sa ulicami a počúval vyzváňanie zvonov. Cirkevníci sa nadchýnali, keď videli Alexandra, Koľu a Antona kľačať na studenej kamennej podlahe a spievať treťočasový tropár O múdrom lotrovi, ale oni sami z toho nadšení neboli. Anton spomínal, že „sa cítili ako malí trestanci“. Kľačali a báli sa, aby im nebolo vidno diery na topánkach. Rozptýlenia nemali veľa: pozorovali sokoly kobce, ako si stavajú hniezda vo zvonici, alebo počúvali, kedy Nikolaj rozozvučí všetky zvony pri príchode ich matky do cerkvi. Nie učenie pravoslávnej cirkvi, ale práve hudba vošla Antonovi do krvi: „Mám rád toto zvonenie – to jediné mi ostalo z mojej viery,“ povedal priateľovi zo školy, hercovi Alexandrovi Višnevskému, keď raz na Paschu počul biť zvony. Spisovateľovi Ščeglovovi sa v roku 1892 zdôveril: „V detstve som dostal náboženské vzdelanie i výchovu... A výsledok? Keď si dnes spomeniem na detstvo, vnímam ho ako dosť ponuré. Som teraz bez viery.“

V roku 1872 dostal grécky monastier nového predstaveného, ktorý nevedel po rusky, a Pavlov ruský zbor rozpustili. Cerkev na novom taganrogskom trhu, kam Pavel chodieval na bohoslužby a kde predtým spieval so svojimi kováčmi a kolegami kupcami, mala teraz platený, profesionálny zbor. Pavel tak mohol predvádzať svoje rodinné trio už len v kaplnke „paláca“ cára Alexandra.

Možno mal lekár pravdu, keď podlomené zdravie troch najstarších synov pripísal skorým ranným bohoslužbám a nočným nácvikom. No vďaka nim sa Antonovi vryl do pamäti cirkevný slovanský jazyk žalmov a akafistov, pravoslávnych psalmódických variácií vo voľnom verši. Jeho láska k ruskej cirkevnej hudbe trvala oveľa dlhšie než jeho viera v Boha, aj keď vedel iba spievať či vyťukávať jedným prstom melódiu na klavíri. Na rozdiel od neho vedel Koľa hrať na klavíri – podľa svedectva istého znalca dokonca virtuózne – a aj na husliach. Koncom šesťdesiatych a začiatkom sedemdesiatych rokov 19. storočia, keď sa Pavlovi v obchode nakrátko darilo, najal deťom učiteľov hudby a francúzštiny. Alexander aj Koľa sa naučili plynulo po francúzsky, no Antonovo hudobné a jazykové nadanie ostalo nerozvinuté.

Alexander patril medzi najlepších študentov taganrogského gymnázia. Pavel váhal, čo s Koľom a Antonom. Grécki zákazníci ho presvedčili, že blahobyt im zabezpečí práca makléra v gréckej obchodnej firme so zárobkom tisícosemsto rubľov ročne. Vyžadovala si však znalosť gréčtiny. Keď Pavlovi nečakane splatili dlh sto rubľov, investoval do Koľovho a Antonovho vzdelania. Novogréčtina sa vyučovala na farskej škole pri gréckom chráme sv. Konštantína a sv. Heleny. (Tri roky predtým ju navštevoval aj Alexander.) V septembri 1867 boli do tejto školy zapísaní „Nikolaos a Antonos Cechof“. Jej učiteľ, istý Nikolaos Voutsinas, tu v jednej veľkej miestnosti s piatimi dlhými lavicami vyučoval päť tried súčasne všetko – od abecedy až po vetnú skladbu a históriu. Pred jeho bdelým zrakom starší žiaci skúšali a aj trestali mladších. Nováčikom sa predávali potrhané šlabikáre. Alexander a Anton nikdy nezabudli na Voutsinasove slová: „Ich rodičia zaplatia za všetko.“ Voutsinas pravidelne mizol vo svojom byte, kde ukrajinská gazdiná uspokojovala jeho potreby. (Údajne tam tiež znásilnil jedného gréckeho chlapca.) Jeho ryšavá brada, silný hlas a kovové pravítko pri každom návrate obnovili poriadok. Voutsinas vymýšľal rôzne tresty. Priviazal napríklad vinníka k rebríku a triede prikázal opľúvať ho. Školné však nebolo vysoké a chlapci nepotrebovali uniformu.

Na konci školského roka sa Pavel rozhodol predviesť zákazníkom, ako jeho synovia zvládli gréčtinu. Napriek Voutsinasovým pochvalným hodnoteniam ako „usilovný“ a „bohabojný“ Koľa a Anton ovládali len abecedu. Nasledoval krik, ale trest si odniesli chlapci, nie učiteľ. V auguste 1868 ich zapísali na gymnázium, Antona do prípravky.

Taganrogské gymnázium sa bežne zvykne vykresľovať buď ako predobraz dusného prostredia, v ktorom sa budú neskôr umárať čechovovskí učitelia, alebo ako najelitnejšia škola na pobreží Azovského mora. Bolo peklom aj nebom. Počas tých jedenástich rokov, ktoré tam Anton strávil, bolo na veľmi dobrej úrovni. Zoznam učiteľov a žiakov svedčí o tom, že sa z neho stávala kolíska talentov. Škola formovala Antona Čechova rovnako výrazne ako domov, od ktorého ho oslobodila.

Gymnázium založili v septembri 1809 osvietení občania mesta. V roku 1843 sa škola presťahovala do svetlej a priestornej dvojpodlažnej klasicistickej budovy na najvyššom bode Taganrogu. Medzi významné osobnosti, ktoré tu vyštudovali, patril napríklad básnik a prekladateľ Homéra N. Ščerbina. Keď sa v roku 1856 začala éra reforiem, školu čakali dve pohnuté desaťročia. Vďaka rýchlemu rastu miest v južnom Rusku dochádzalo v učiteľskom zbore k častým zmenám, opojná atmosféra vlády Alexandra II. zasa priviedla do školy liberálov, ktorí boli v konflikte s mocou.

V roku 1863 dostal vtedajší riaditeľ výpoveď. Pomiatol sa z toho a do konca života sa bezcieľne túlal po Taganrogu. Nový riaditeľ Parunov ho v roku 1865 pochoval. V roku 1867 navštívil školu minister vzdelávania gróf Dmitrij Tolstoj, aby z nej urobil vzor nového konzervatívneho, klasického gymnázia: podozrivé predmety nahradila povinná klasická gréčtina a latinčina; ruskú literatúru – zárodok možnej rebélie – citeľne okresali. Rozvratných učiteľov vypudili. Vidiecki žiaci, ktorí bývali v taganrogských rodinách, sa ocitli pod prísnym dohľadom vedenia školy. Dmitrij Tolstoj zastával názor, že vzdelávací systém a cirkev si majú brať príklad zo žandarmérie, ktorú on sám založil. Jeho reformy mali za následok, že z mnohých učiteľov sa stali policajti a výučba sa zmenila na bifľovanie, vytvorili však prostredie, v ktorom sa darilo schopným učiteľom a šikovným žiakom. Židom, kupcom, drobným mešťanom a synom kňazov škola umožňovala prístup k slobodným povolaniam – medzi inteligenciu. Stávali sa z nich lekári, právnici, herci, spisovatelia a to znepokojovalo vládu, ktorá sa právom obávala, že pracovne nevyužitá inteligencia sa môže zmeniť na revolučnú silu.

V ruských gymnáziách sa so študentmi zaobchádzalo v rukavičkách. Jediným trestom bolo, že študenta zatvorili do vybielenej cely pod klenutým schodiskom školy. Telesné tresty boli zakázané. Učiteľa, ktorý udrel žiaka, prepustili. Po Voutsinasových prešpekulovaných trestoch a domácich výpraskoch bola gymnaziálna prípravka pre Antona hotovým rajom. Zistil, že mnohých nebijú ani doma. Práve tu sa zrodil jeho tichý odpor voči akejkoľvek autorite, ktorý sa v dospelosti stal základom jeho osobnosti. Gymnáziá vyrovnávali rozdiely, a to skôr smerom nahor než nadol. Dávali žiakom z chudobných, kňazských, židovských či kupeckých rodín práva a ambície vládnucej triedy. Niektorí rodičia si však nemohli dovoliť školné ani uniformu, preto svojich synov prehlasovali na odborné školy, kde sa z nich stávali krajčíri alebo tesári. Antonov spolužiak z rokov 1869 až 1872 Jefim Jefimiev, ktorý zo školy odišiel ako dvanásťročný v roku 1872 a nakoniec sa stal skvelým hodinárom a stolárom, vo svojich spomienkach napísal:

Brali nás ako ľudí plebejského pôvodu... uniforma z lacného súkna... na raňajky krajček chleba s masťou, o ktorý som sa niekedy delil s Antonom... on okrem chleba a pečeného zemiaka s uhorkou nemal nič na jedenie.15

Pavlova záľuba vo výpraskoch, neobvyklá dokonca aj pre neosvietenú kupeckú triedu, bola jedným z prejavov jeho krutosti. Mladšie deti, najmä Miša, vyrastali v Moskve, a tam Pavlovi bránili v uplatňovaní jeho otcovských práv mestské zvyklosti jeho domácich. S Mašou, jediným dievčaťom v rodine, zaobchádzali ako s bábikou: hocikedy sa začala červenať a nosila naškrobené ružové šaty. Starší synovia však dostávali neľútostné bitky. Sluhov a deti mlátili aj bohatí príbuzní Čechovovcov Lobodovci, kým u Mitrofana sa deťom ušla nanajvýš kázeň, čo im Pavlove deti mohli iba ticho závidieť. Alexandra a Koľu výprasky traumatizovali. Ešte v puberte sa obaja v noci pomočovali. Jefim Jefimiev v spomienkach uviedol: „U Čechovovcov... len čo sa objavil otec, stíchli sme a bežali domov. Mal ťažkú ruku. Deti trestal za najnevinnejšiu nezbednosť.“ V neskoršej poviedke Tri roky Čechov živo opisuje mladého intelektuála, ktorý sa odcudzil svojmu kupeckému pôvodu. Mnohé prvky sa tu zhodujú s opismi jeho vlastných útrap v detstve, ktoré nachádzame aj v Antonovej korešpondencii:

Pamätám sa, že mi otec začal dávať príučky alebo, jednoduchšie, biť ma, keď som nemal ešte ani päť rokov. Bil ma trstenicou, ťahal ma za uši, bil po hlave a ja som každé ráno, keď som sa zobudil, vždy najprv rozmýšľal: dostanem dnes bitku?

Ani nie tridsaťročný Anton pripomenul Alexandrovi:

Despotizmus a lož zmrzačili naše detstvo, až mi je z toho zle a bojím sa na to spomínať. Určite si pamätáš tú hrôzu a odpor, čo sme vtedy cítili, keď otec pri obede vybuchol, lebo polievka bola presolená, alebo keď nadával matke do hlupaní.

Koncom storočia Alexander napísal sestre:

Bolo to nepretržité tatárske jarmo bez lúča svetla.16

Pamäti novinára Nikolaja Ježova z roku 1909 túto hrôzu potvrdzujú:

Po bitke šiel Pavel Jegorovič do cerkvi, posadil obete k žaltáru a kázal im prečítať niekoľko strán. Sám Čechov, už ako laureát Puškinovej ceny, povedal jednému spisovateľovi: „Viete, otec ma v detstve tak mlátil, že na to doteraz nemôžem zabudnúť.“ A chvel sa mu pritom hlas, také živé boli jeho spomienky.

Na škole učil Boží zákon Fiodor Pokrovskij, v tom čase asi tridsaťročný. Keď navštevoval gymnazistov, radšej chodil k Mitrofanovi a Pavlov dom zďaleka obchádzal. U Mitrofana nerušili pohostenie výprasky ani nadávky. Pokrovskij Čechovových chlapcov neodhadol, raz totiž Jevgeniji povedal: „Jevgenija Jakovlevna, z vašich detí nebude vôbec nič. Iba ak z toho staršieho, Alexandra.“ Pavel Filevskij, absolvent taganrogského gymnázia a neskôr jeho profesor, opísal Pokrovského takto: „Vzhľad, držanie tela, muzikálny hlas, pohotovosť, dar reči – všetko na ňom človeka priťahovalo. Bol to však neúprimný človek, nehovoril to, čo si myslí, bol neľútostný k porazenému protivníkovi a nemal zábrany pri výbere prostriedkov... Erudície mal málo, bohoslovie mal ,z brucha‘.“17 Deti však v Pokrovskom videli svojho zástancu. Na stretnutiach často úspešne oponoval riaditeľovi Parunovovi, dokonca sa púšťal do hádok s inšpektorom, kľúčovou postavou ruských gymnázií, a zastával sa študentov, ktorých rodičia si nemohli dovoliť školné (desať až dvadsať rubľov ročne). Prihovoril sa aj za bratov Čechovovcov. Na vyučovaní často zabúdal na katechizmus a rečnil o svojich vojnových zážitkoch, o Goethem, Shakespearovi či Puškinovi. Čechov s ním udržiaval styk až do jeho smrti v roku 1898 a Pokrovskij vždy dychtivo čítal, čo jeho bývalý žiak napísal. O niekoľko rokov neskôr napísal Mitrofan Pavlovi: „Antoša sa mi v liste priznal, že otcovi protojerejovi vďačí nielen za učenie Božieho zákona, ale aj za literatúru, schopnosť rozumieť živému slovu a odievať ho do nádhernej formy.“

Prípravku v školskom roku 1868/69 mali na starosti dobrosrdeční ľudia, napríklad postarší, ale čulý Švajčiar Montagnerouge, ktorý bol správcom internátu a ktorého láskyplne prezývali Stakan (rus. pohár) Ivanyč. Najviac sa mnohým vryl do pamäti profesor latinčiny Vladimir Starov. Tento láskavý, obľúbený muž sa zamiloval do nevlastnej dcéry svojho kolegu Andreja Maľceva Ariadny Čerecovej, roztopašnej krásavice zvanej Ruročka. Vydala sa zaňho a priviedla ho do záhuby. Koncom osemdesiatych rokov po udaní, ktoré zosnoval samozvaný špeh, Čech Jan Urban, ho preložili do vzdialenej školy v stepi. Ariadna ho opustila a ušla so známym hercom N. Solovcovom. Neskôr sa aj ona začala venovať herectvu. Jej muž Starov sa upil na smrť a umrel v nemocnici. Obaja – on i Ariadna – boli inšpiráciou nielen pre Čechovove poviedky (Ariadna, Môj život), ale aj pre poviedku Moja ženiťba [Moja ženba] Čechovovho profesora zemepisu Fiodora Stulliho. Alkohol zabil aj ďalšieho z Čechovových profesorov, liberálneho historika Apollona Belavina. Profesor matematiky a fyziky Ippolit Ostrovskij umrel ešte počas svojho učiteľského pôsobenia na tuberkulózu.

O osude väčšiny študentov rozhodoval najmä inšpektor A. F. Diakonov, prezývaný Stonožka. Jeho výroky – zmes mravoučných klišé – poznali študenti naspamäť a dobre sa na nich bavili: „Ak existuje pravidlo, tak tu nie je pre zábavu zákonodarcu a musí sa prísne dodržiavať.“ Diakonovo rutinérstvo charakterizuje aj učiteľa gréčtiny v poviedke Človek vo futráli. Jeho reálny predobraz si však zásadovosťou, nekonfliktnosťou, dokonca aj osamelosťou a málovravnosťou získaval mimovoľnú vážnosť okolia.

Najviac ťažkostí robila Antonovi Čechovovi gréčtina. Alexandrovi a Koľovi išla, ale Antonovi sa nie vždy podarilo získať aspoň trojku, aby mohol prejsť do ďalšieho ročníka. Učiteľov klasickej gréčtiny bol nedostatok a nakoniec musela škola najať K. Zikosa až z Atén. Zikos bol dobrý učiteľ, ale ako píše Filevskij, „príliš nevyberavo hľadal možnosti obohatenia“. Bral úplatky a štvorkárom zvykol utrúsiť: „chremata (gr. peniaze)!“ Korupcia bola v ruských školách na dennom poriadku. Učitelia brali slabých žiakov do podnájmu a za 350 rubľov ročne ich kŕmili zvyškami. Zikos bol tak nehanebne chamtivý, že „skompromitoval“ školu a začiatkom osemdesiatych rokov sa musel vrátiť do vlasti. Ďalší, koho škola zamestnala, bol Čech Jan Urban. Bol to udavač, predtým pôsobil v Kyjeve (tam mu niekto zlomil nohu) a v Simferopole (tam mu zasa rozbili okná).18 Z každého mesta musel odísť, pretože vrchnosti udával žiakov a členov učiteľského zboru. Taganrog bol jeho poslednou šancou, ale udávať neprestal. Jeden zo študentov, ktorých prenasledoval, si dokonca siahol na život. Ku koncu Antonovho štúdia hodili študenti Urbanovi do domu konzervu s trhavinou. Výbuch bolo počuť až o desať ulíc ďalej. Urban žiadal, aby zodpovedných anarchistov zatkla polícia, no riaditeľ ani polícia nič nepodnikli. Urbanovi sa nedarilo nájsť nový podnájom. V meste mal takú zlú povesť, že istý mestský žandár dokonca zakázal dcére, aby sa vydala za Urbanovho syna. Počas nepokojov v roku 1905 ho študenti napadli kameňmi. Urban kamene pozbieral a nosil ich vo vrecku do konca svojho života.

Niektorých učiteľov Anton nikdy nespomenul. Je zvláštne, že zabudol na Edmunda Josifoviča Dzeržinského, podľa Filevského „chorobne popudlivého človeka“. Do roku 1875 učil Dzeržinskij matematiku a neskôr splodil smutne zámeho Felixa Dzeržinského, šéfa Leninovej tajnej polície Čeka. Anton si najlepšie pamätal učiteľov, ktorí ho učili počas celého štúdia, a tých, ktorých osud bol niečím zaujímavý.19 Neskôr ich nazýval perohryzmi a vo svojej tvorbe často využíval ich čudáctva a životné drámy.

V prvých rokoch štúdia bol Anton priemerným, nie veľmi vzorným študentom. Otvorene, ale až po Čechovovej smrti to priznal iba Pavel Vukov, ktorý na gymnáziu zodpovedal za disciplínu: „Deväť rokov nám pil krv.“ (Neskôr sa vyjadril taktnejšie: „K jeho nápadom a vtipným slovkám sa často pridali spolužiaci a to bolo zdrojom pobavenia a smiechu.“) Priateľov medzi spolužiakmi Anton nemal, našiel si ich až neskôr. Čechovovská rodina bola aj v tom čase príliš uzavretá do seba.

Od roku 1868 sa Pavlove príjmy zvyšovali, a tak dokázal zabezpečiť vzdelanie všetkým svojim deťom. Smrť starej matky Alexandry Kochmakovovej v roku 1868 ostala takmer bez povšimnutia. Bola chromá a posledné štyri roky odrezaná od sveta.

Začiatkom roka 1869 sa Čechovovci presťahovali do dvojpodlažného tehlového rohového domu na okraji mesta, ktorý si prenajali od jeho majiteľa Moisejeva. Prechádzala popri ňom cesta, ktorou tiahli furmani a honci zo stepi do prístavu a späť. Na poschodí bol salón s klavírom, na prízemí obchod, v bočných izbách sa tiesnili podnájomníci a skladoval sa tam tovar. Vonku vždy stál nejaký predavač alebo niektoré z Čechovových detí a lákali zákazníkov. Nad obchodom visel nápis: Čaj, káva, cukor a iný koloniálny tovar. Čechovovci prichýlili aj bratov Andriušku a Gavriušku Charčenkovcov, ktorí mali v tom čase jedenásť a dvanásť rokov. Spolu s Čechovovcami predávali v obchode. Prvých päť rokov nedostávali plat, nesmeli mať na oblečení ani vrecká, aby ich nepokúšalo kradnúť, a bili ich častejšie ako deti domácich. Naučili ich, ako majú zákazníkov ošmeknúť pri platení a na váhe a ako nepozorovane predať aj pokazený tovar.20

V tomto dome sa 12. októbra 1869 narodilo posledné z Pavlových detí, dcéra Jevgenija. U Čechovovcov sa napriek tomu našlo miesto aj pre podnájomníkov – židovských obchodníkov, mníchov, učiteľov. Jeden z nich, Gavriil Parfentievič Selivanov, zohral v posledných rokoch pobytu Čechovovcov v Taganrogu významnú úlohu. Cez deň pracoval na obchodnom súde a po nociach si prilepšoval ako hazardný hráč. Tento elegantný starý mládenec musel zo svojho slameného klobúka ustavične vytriasať slnečnicové šupky a inú špinu, ktorú vietor roznášal okolo Čechovovho obchodu. Selivanova čoskoro prijali do rodiny a Jevgeniju dokonca oslovoval mamička. Ďalším nájomníkom bol gymnazista Ivan Pavlovskij, ktorý sa neskôr stal Čechovovým kolegom žurnalistom. Pavlovskij sa nezmazateľne zapísal do pamäti spolužiakov. V roku 1873 odišiel študovať do Petrohradu, kde ho zatkli ako revolucionára a poslali na Sibír.

Z poschodia Moisejevovho domu mali Čechovovci výhľad na nové trhové námestie. Na čiernej káre sem vozili usvedčených zločincov so spútanými rukami a s ceduľkou na krku, na ktorej bolo napísané, aký zločin spáchali. Za burácania bubnov priviazali vinníka k stĺpu a prečítali rozsudok, potom ho odviedli do väzenia alebo poslali do vyhnanstva. Jevgenija a strýko Mitrofan, tak ako mnohí občania v provinčných ruských mestách, navštevovali väzňov v sviatočné dni.

Pavlova dobročinnosť však mala svoje medze. Vo svojom dvore prichýlil iba dvoch mníchov, ktorí zbierali milodary pre monastier na hore Atos. Privrel oči dokonca aj nad ich pijatikou. K synom už taký zhovievavý nebol. Bez ohľadu na povinnosti v škole si museli plniť povinnosti v obchode a trestal ich aj za najmenšie prehrešky, napokon týmto všetkým si prešiel aj sám. Podľa neho si mohli robiť úlohy z latinčiny, kým dozerali na obchod, ktorý býval otvorený od svitu až do noci. Alexander si zapamätal niektoré otcove výroky: „Ja som v detstve nemal žiadne detstvo... Vystrájajú len uličníci... Jeden bitý je hoden toľko čo dvaja nebití.“

V obchode, náležite vybavenom váhami, stolom a stoličkami pre zákazníkov, regálmi a skrinkami, kôlňou a povalou, sa Pavel snažil obchodovať so všetkým. Ukrýval v sebe gurmána, ktorý by za dobré jedlo predal dušu diablovi, a vyrábal vlastnú horčicu. Predával aj prvotriednu kávu a olivový olej. O štyridsať rokov neskôr sa Alexander pokúsil zrekonštruovať inventár obchodu:

Mohli ste tu dostať štvrť funta či dokonca dva zolotniky [8,5 g] čaju, téglik pomády, mizerný vreckový nožík, fľaštičku ricínového oleja, pracku na vestu, knôty do petrolejky a hocijakú liečivú bylinu alebo hojivý koreň, napríklad rebarboru. Mohli ste si tu vypiť za pohárik vodky alebo sa až do bezvedomia opiť santorinským vínom. Spolu s drahým provensalským olejom a drahými voňavkami ,S‘ Bouquet sa tu predávali olivy, figy, mramorovaný papier na oblepenie okien, petrolej, makaróny, list senny ako preháňadlo, ryža, arabská káva a lojové sviečky... cukríky, perníky a marmeláda susedili s čiernym boxom, sardinkami, santalovým drevom, sleďmi a kanistrami na petrolej alebo konopný olej. Múka, mydlo, lúpaná pohánka, machorka, čpavok, drôtené pasce na myši, gáfor, bobkový list, cigary Leo Wissor z Rigy, metličky, sírové zápalky, hrozienka a dokonca strychnín tu spolunažívali v mieri. Kazanské mydlo, voňavý kardamóm, klinčeky a krymská hrubá soľ ležali v jednom kúte s citrónmi, údenými rybami a koženými opaskami.

Pavel predával aj niekoľko liekov. Jeden z nich, takzvané „hniezdo“, obsahoval okrem iného minerálny olej, ortuť, kyselinu dusičnú, „jánsku krv“, strychnín a sublimát. Zákazníci ho kupovali pre svoje ženy, vyvolával totiž potrat. „To ,hniezdo‘ pravdepodobne mnohých ľudí odpravilo na druhý svet,“ poznamenal Anton, keď skončil medicínu. Aj keď Pavel častoval zákazníkov vodkou a sladkým červeným santorinským vínom^21, obchod nevynášal. Namáhavé sušenie a prifarbovanie použitých čajových lístkov, odkupovaných pre služobníctvo z hotelov, sa nevyplácalo. K dôležitým zákazníkom bol Pavel úslužný, ale ak sa niekto sťažoval, že čaj páchne rybou alebo káva sviečkovým voskom, Andriuškovi a Gavriuškovi Charčenkovcom sa pred očami zákazníkov ušli facky a kopance. (Za prehnané bitky si raz Pavla predvolal zmierovací sudca.) Pavlove predstavy o hygiene a bezpečnosti nespĺňali ani zhovievavé dobové normy. Najmladšieho syna uisťoval, že muchy čistia vzduch, a keď našiel v sude olivového oleja potkana, bol príliš poctivý, aby to zatajil, príliš lakomý, aby olej vylial, a príliš lenivý, aby ho precedil a prevaril, a tak sa rozhodol nechať olej posvätiť. Otec Pokrovskij odslúžil v obchode pobožnosť, incident s utopeným potkanom však odradil aj najmenej náročných zákazníkov a bol predzvesťou úpadku koloniálneho obchodu Pavla Čechova.

Koniec ukážky

Život Antona Čechova

Donald Rayfield

(1. vydanie)

Edícia Svetové divadlo

Z anglického originálu Anton Chekhov. A Life s prihliadnutím na ruský preklad O. Makarova: Žizň Antona Čechova B.S.G.-Press 2011 preložili © Zuzana Vajdičková a Ľubomír Vajdička

Návrh obálky, dizajn a zalomenie © Ondrej Gavalda

Fotografia na obálke © Jaroslav Barák / archív Slovenského komorného divadla: Višňový sad, Divadlo Slovenského národného divadla Martin, premiéra 2. 11. 1979, réžia Ľubomír Vajdička, scéna Jozef Ciller

Menný register a register diel © Anna Zajacová

Odborná redaktorka Jana Juráňová

Jazyková redaktorka Ivana Kupková

Vedúca redaktorka Andrea Domeová

Zodpovedná vydavateľka Vladislava Fekete, riaditeľka Divadelného ústavu

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie verejne predvádzať, vystavovať, reprodukovať, uchovávať v rešeršných systémoch alebo prenášať akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho súhlasu autora a vydavateľa.

Náklad 500 ks

Tlač POLYGRAFICKÉ CENTRUM, www.polygrafcentrum.sk

Divadelný ústav Bratislava / The Theatre Institute Bratislava

Jakubovo námestie 12, 813 57 Bratislava

Tel.: 00421 2 20487103, 00421 2 20487400

du@theatre.sk

www.theatre.sk

© Divadelný ústav, Bratislava 2015

ISBN 978-80-89369-76-8 (tlač)

ISBN 978-80-8190-000-6 (epub)

ISBN  978-80-89369-99-7 (mobi)

ISBN 978-80-89369-98-0 (pdf)

ISBN 978-80-8190-000-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Ilustrácie

Predslov

Poďakovanie

Skratky a odkazy

Rodokmeň

I.

Predkovia

Taganrog

Obchod, cerkev a škola

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.