EVROPSKÁ ÚMLUVA O OCHRANĚ

LIDSKÝCH PRÁV A ZÁKLADNÍCH SVOBOD

A ZDRAVOTNICTVÍ:

SOUČASNÝ STAV A PERSPEKTIVY

PRÁVNÍ MONOGRAFIE

Evropská úmluva

o ochraně lidských

práv a základních svobod

a zdravotnictví:

současný stav a perspektivy

JAN MALÍŘ

TOMÁŠ DOLEŽAL

Ukázka z elektronické knihy

Vzor citace: MALÍŘ, J., DOLEŽAL, T. Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod a zdravotnictví: současný stav a perspektivy. Praha: Wolters Kluwer ČR, a.s., 2016, 212 s.

Autorství publikace

JUDr. Jan Malíř, Ph.D., napsal:

– kapitoly 1 až 3, s výjimkou kapitol 1.3, 2.10.4, 2.12

doc. JUDr. Tomáš Doležal, Ph.D., napsal:

– kapitoly 1.3, 2.10.4, 2.12 a 3

Recenzovali:

doc. JUDr. Filip Křepelka, Ph.D.

JUDr. Vít A. Schorm

Právní stav publikace je k 30. červnu 2015.

© JUDr. Jan Malíř, Ph.D., 2016

© doc. JUDr. Tomáš Doležal, Ph.D., 2016

ISNB 978-80-7552-224-5 (brož.)

ISBN 978-80-7552-225-2 (e-pub)

O autorech

JUDr. Jan Malíř, Ph.D., je výzkumným pracovníkem v oddělení veřejného práva Ústavu státu a práva AV ČR, v.v.i. Současně vyučuje vybrané právní kurzy na Metropolitní univerzitě Praha, o. p. s. Vedle toho je členem komise pro evropské právo Legislativní rady vlády ČR, členem řídícího výboru Francouzského ústavu pro výzkum ve společenských vědách (CEFRES) v Praze a členem valného shromáždění Mezinárodního institutu lidských práv (IIDH) ve Štrasburku. Je autorem nebo spoluautorem 8 monografií a více než 55 článků, zpráv a recenzí zabývajících se zejména právem EU, mezinárodním právem veřejným a některými průřezovými tématy (např. role soudnictví nebo vztah práva a politiky).

Doc. JUDr. Tomáš Doležal, Ph.D., LL.M., je vedoucím oddělení soukromého práva Ústavu státu a práva AV ČR, v.v.i. a současně vedoucím Kabinetu zdravotnického práva a bioetiky. Dále je vedoucím The Czech Unit of UNESCO International Network in Bioethics (Haifa) a kontaktní osobou pro EACME (The European Association of Centres of Medical Ethics). Doc. Doležal je uznávanou autoritou v oblasti medicínského práva a deliktního práva. Právě těmto oblastem je věnována většina jeho publikací, ať článků, či monografií.

Seznam zkratek

CETS

Council of Europe Treaty Series

MPHSKP

Mezinárodní pakt o hospodářských, sociálních a kulturních právech, vyhlášen pod č. 120/1976 Sb.

MPOPP

Mezinárodní pakt o občanských a politických právech, vyhlášen pod č. 120/1976 Sb.

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

PID

preimplantační genetické testování

Sb.

Sbírka zákonů České republiky

SFEU

Smlouva o fungování Evropské unie

Úmluva

Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod, vyhlášená pod č. 209/1992 Sb.

UNTS

United Nations Treaty Series

Úř. věst. EU

Úřední věstník Evropské unie

Ústava

ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

z. ř. s.

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

Instituce

ES

Evropská společenství

ESLP

Evropský soud pro lidská práva

EU

Evropská unie

NS

Nejvyšší soud ČR

NSS

Nejvyšší správní soud ČR

SDEU

Soudní dvůr Evropské unie

ÚS

Ústavní soud ČR

WHO

Světová zdravotnická organizace (World Health Organization)

Úvod

Vysvětlovat, proč psát o vztahu Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (Úmluva), která je pilířem evropského systému ochrany lidských práv, a zdravotnictví, dnes není nejspíš nutné. I ti, kdo se právem Úmluvy soustavně nezabývají, nemohou přehlédnout, že před Evropský soud pro lidská práva (ESLP), jehož posláním je dohlížet na dodržování Úmluvy v 47 evropských státech, které jsou jejími smluvními stranami, přichází stále větší počet stížností, jež z titulu rozporu s právy a svobodami garantovanými Úmluvou zpochybňují nejen nejrozmanitější aspekty zdravotního práva, ale i poskytování zdravotní péče a vlastně i zdravotních politik ve smluvních státech. Nemalá část závěrů, ke kterým ESLP na základě těchto stížností dospívá, následně rezonuje jak mezi právníky, tak mezi příslušníky zdravotnických profesí, a nezřídka i mezi laickou veřejností. To je za situace, kdy je zdraví v západní tradici vnímáno jako absolutní předpoklad pro naplnění potenciálu, který každá lidská bytost má, jen přirozené, a nepřekvapuje tedy, že koncepce zdravotní politiky, zdravotního práva a systému zdravotní péče jsou předmětem trvalé veřejné debaty. V té se tak v současnosti projevuje mj. i dopad závazků, které jednotlivým státům plynou z mezinárodního práva včetně mezinárodního práva lidských práv, což je případ i Úmluvy rozvíjené výkladem ESLP.

Se skutečností, že během tří posledních desetiletí ingerence ESLP do zdravotního práva, koncepcí zdravotnictví a systémů zdravotní péče ve smluvních státech narostla, stále nápadněji kontrastuje, že až dosud existuje jen minimum prací, které by se tuto ingerenci a její rozsah pokusily soustavněji zmapovat. To by příliš nepřekvapilo v českém prostředí, kde existuje nemálo titulů věnovaných obecným otázkám fungování Úmluvy, avšak nepříliš těch, které by se zaměřovaly na dopady Úmluvy do konkrétních oblastí. Role ESLP na poli zdravotního práva a zdravotní politiky není dosud až na výjimky soustavněji zpracována ani na širší evropské úrovni. Je pravda, že dopady toho, jak ESLP vykládá Úmluvu v souvislosti s většími či menšími problémy zdravotního práva a zdravotní politiky, jsou poměrně často předmětem rozborů uveřejňovaných v odborných periodicích, ty ale bývají zpravidla vztahovány především ke konkrétním rozhodnutím ESLP nebo k vybraným problémům v oblasti zdravotního práva a koncepcí zdravotnictví. Vliv Úmluvy vykládané a uplatňované ze strany ESLP na zdravotní právo je také stále častěji připomínán v monografiích a učebnicích zdravotního práva, v nichž je ale prostor, který je možné této problematice věnovat, většinou omezený. V situaci, kdy judikatury ESLP k otázkám zdravotního práva a zdravotnictví a zdravotní péče nepřehlédnutelně přibývá nejen ve smyslu kvantitativním, ale též kvalitativním, tak máme za to, že je odůvodněné pokusit se nabídnout soustavnější pohled na tuto judikaturu v práci monografické povahy.

Předností takového přístupu, podle našeho názoru, je nejen to, že umožní postihnout rozsah vlivu, který dnes Úmluva vykládaná ESLP na zdravotní právo má, ale že též ukáže na obecnější argumentační modely, které ESLP při výkladu Úmluvy v souvislosti s jednotlivými problémy zdravotního práva a zdravotní politiky uplatňuje. Nesporný význam jak pro právnickou, tak i zdravotnickou a širší obecnou veřejnost ale může mít, jak věříme, už prostý fakt, že stávající judikatura ESLP týkající se otázek zdravotního práva a zdravotní politiky bude určitým způsobem utříděna a budou naznačeny vazby, které mezi jejími jednotlivými liniemi existují.

S rozborem judikatury ESLP v oblasti zdravotního práva a zdravotní politiky lze ale spojovat i další očekávání. S vědomím, že Úmluva je ve vztahu k ochraně lidských práv a základních svobod v kontextu zdravotnictví více než lakonická, je poměrně překvapivé, že se v této oblasti rozhodovací činnost nejen rozvinula, ale nepřestala se dál rozvíjet. Rozbor judikatury ESLP vztahující se k účinkům Úmluvy na zdravotní právo a zdravotní politiku ve smluvních státech tak může ukázat i na to, jaké faktory mají vliv na skutečnost, že ESLP vstupuje na pole společenských problémů, kam by – alespoň na první pohled – s ohledem na text Úmluvy nutně vstupovat nemusel, a čím ESLP legitimizuje, že na takovém poli harmonizuje či přinejmenším usměrňuje závazné standardy. Jinak řečeno, analýza rozhodovací činnosti ESLP v oblasti zdravotního práva a zdravotnictví může leccos vypovědět i o tom, jaké právněpolitické úvahy stojí za řešeními, která ESLP volí, a může tak poskytnout i určitou představu o politice, kterou ESLP dělá tak jako každý jiný orgán veřejné moci. S tím se současně nutně otevírá i kardinální otázka, nakolik je vůbec možné, racionální a účinné, aby ESLP ve všech společensky relevantních oblastech dlouhodobě stanovoval jednotné a společné standardy pro 47 smluvních států, jejichž společnosti mají jistě leccos společného geograficky, geopoliticky i kulturně, avšak jejichž hodnotové a zájmové preference se ale nadále liší. To se jeví jako mimořádně naléhavé právě dnes, kdy se z mnoha důvodů vede zásadní debata o tom, zda jsou evropské struktury, jak vzešly z vývoje po roce 1945 do současnosti a jejichž součástí je i evropský systém ochrany lidských práv reprezentovaný ESLP, skutečně s to přinášet řešení palčivých problémů, jimž čelíme v éře tekuté modernity a globalizace, která jako by dosáhla svých hranic, a jaká je jejich legitimita v dnešních podmínkách.

K ucelenému zmapování toho, jak ESLP vykládá Úmluvu s ohledem na problémy zdravotního práva a zdravotní politiky ve smluvních státech, je pochopitelně možné přikročit různými způsoby. My jsme se rozhodli práci pojmout tak, že primárně představuje hlavní oblasti zdravotního práva a zdravotní politiky, kterých se ESLP v rozhodovací činnosti podle Úmluvy postupně dotkl. Máme za to, že toto pojetí nejlépe koresponduje s cíli, které sledujeme a mezi které náleží nejen poskytnout východiska pro širší veřejnou debatu o roli ESLP v oblasti zdravotního práva a zdravotní politiky, ale také zprostředkovat konkrétní závěry, k nimž ESLP dospívá a které je možné využít prakticky s ohledem na řešení problémů, které ve zdravotní oblasti nastávají. V českém prostředí odůvodněnost takového pojetí zvyšuje, jak se domníváme, skutečnost, že řada judikátů ESLP je dostupná pouze v angličtině a francouzštině, které jsou na rozdíl od češtiny hlavními jednacími jazyky ESLP, a že tyto judikáty je třeba důsledně vyhledávat, což má i v elektronické době své nároky. Omezen je naopak výklad o odborných medicínských aspektech problémů zdravotního práva a zdravotní politiky, k nimž se ESLP optikou Úmluvy vyjadřuje, a jen naznačeny jsou také filozofické a etické aspekty, které se těchto problémů přímo dotýkají. Děje se tak s vědomím, že v těchto ohledech může čtenář využít specializované tituly a zdroje.

Ve formální rovině je pak třeba podotknout, že snahou autorů bylo, aby práce v maximální dosažitelné míře odrážela právní stav, jak existoval k 30. červnu 2015. Přesto je třeba upozornit na to, že k tomuto datu ležel u ESLP nezanedbatelný počet nových stížností, které se zdravotního práva a politiky týkají, a také podněty k tomu, aby některé stížnosti, o nichž už dříve rozhodly sekce ESLP, přezkoumal velký senát ESLP. Nová judikatura, která takto vznikne, může pochopitelně v bližší nebo vzdálenější budoucnosti vést k přehodnocení pozic, jež ESLP k jednotlivým problémům zaujímá.

Veškerá judikatura ESLP, ze které autoři vycházeli, je v plném znění dostupná v databázi Hudoc. Tu vede kancelář ESLP a je dostupná na adrese http://hudoc.echr.coe.int/eng. Ve stejné databázi lze hledat i tiskové zprávy týkající se nových stížností a vývoje řízení v nich. Autoři dodávají, že judikaturu ESLP v textu práce citují ve zkrácené podobě, podrobné citace jsou pak obsaženy v rejstříku citované judikatury v závěru práce. Jde-li o podobu citací v tomto rejstříku, autoři se přiklonili ke způsobu citace, který je obvyklý spíše v zahraniční odborné literatuře s tím, že je u jednotlivých rozhodnutí zvýrazněno, jaká formace ESLP je vydala a zda se týká rozhodnutí meritorních otázek s vědomím, že klíčovým smyslem citací je především přesně určit judikát, se kterým se pracuje. Podobu jména stran tam, kde je to odůvodněné, přizpůsobují autoři českému přepisu z cizích jazyků s tím, že v závorce uvádějí přepis do angličtiny nebo francouzštiny, podle kterého je judikáty následně možné vyhledávat v anglické nebo francouzské verzi databáze Hudoc.

Zbývá dodat, že předkládaná práce uzavírá tříletý výzkumný projekt „Vliv evropského práva lidských práv na zdravotní právo“, který pod číslem č. P408/12/2564 podpořila Grantová agentura ČR.

Autoři by závěrem rádi poděkovali oběma recenzentům, Filipu Křepelkovi a Vítu A. Schormovi, kteří svými připomínkami autorům poskytli cenné podněty jak k samotnému textu práce, tak ke směrům možného budoucího výzkumu v této oblasti. Platí ale, že veškeré názory a závěry vyjádřené v této práci padají na hlavu autorů.

V Praze dne 30. října 2015

Autoři

KAPITOLA 1

Úmluva jako základ evropského veřejného pořádku

1.1 Evropský systém ochrany lidských práv a role ESLP v něm

Evropský soud pro lidská práva (ESLP) lze dnes charakterizovat jako regionální a specializovaný mezinárodní soud, který je stálý a má obligatorní a výlučnou pravomoc rozhodovat o tom, zda některý ze 47 stávajících smluvních států[1] porušil Evropskou úmluvu o ochraně lidských práv a základních svobod (Úmluva), či nikoli.

Úmluva sama byla podepsána v roce 1950 a stala se základem evropského systému ochrany lidských práv.[2] Úmluva, první mezinárodní smlouva vytvořená v rámci Rady Evropy, mezinárodní organizace pro politickou spolupráci evropských států zřízené skupinou západoevropských států roku 1949,[3] vznikala programově jednak jako reakce na masivní porušování lidských práv během dvou světových válek, jednak jako „nástroj studené války“[4] ve snaze vymezit se vůči politickým koncepcím sovětského bloku.[5] Smyslem Úmluvy bylo, a dodnes je, zajistit na regionální úrovni ochranu souboru lidských práv politické a občanské povahy, považovaných v západním kontextu za nezbytný základ svobodné společnosti.

V souladu s tím Úmluva jako vůbec první závazný dokument mezinárodního práva po 2. světové válce[6] předně zavázala své smluvní státy k tomu, aby všem osobám ve své jurisdikci garantovaly lidská práva a základní svobody uvedené v Úmluvě. V tomto směru představuje Úmluva v jádru psaný katalog lidských práv, srovnatelný s katalogy lidských práv, jež jsou od poslední třetiny 18. stol. součástí vnitrostátních ústavních systémů, formulovaný však na mezinárodní, resp. regionální úrovni. Stanovený okruh práv a svobod byl postupně rozšiřován formou dodatkových protokolů.[7]

Přelomovost Úmluvy v době jejího vzniku ale spočívala i v tom, že se neomezila jen na formulování závazků smluvních států k dodržování garantovaných lidských práv a svobod. Od počátku předpokládala, že na jejím základě bude zaveden mechanismus kontroly nad tím, jak smluvní státy dodržují garantovaná práva a svobody, a že tato kontrola bude svěřena zvláštním mezinárodním orgánům.[8] Mezinárodní hmotněprávní garance lidských práv tak měly být v rámci vznikajícího evropského systému ochrany lidských práv souběžně doplněny o garance procesní s vědomím, že bez účinných prostředků prosazování se jakákoli ustanovení o právech mohou snadno stát iluzorními.[9]

Základem celého mechanismu mezinárodní kontroly nad dodržováním Úmluvy, který byl uveden v život mezi lety 1955–1959, nebylo a dodnes není nic jiného než možnost podávat stížnost proti jakémukoli smluvnímu státu, který by skutečně nebo domněle porušil práva a svobody garantované Úmluvou. O té následně rozhodují zmíněné zvláštní orgány evropského systému ochrany lidských práv. Mezi ně původně náležely Evropská komise pro lidská práva, Evropský soud pro lidská práva a také Výbor ministrů Rady Evropy. Po reformě provedené protokolem č. 11 se s účinností od listopadu 1998 svorníkem celého kontrolního mechanismu stal nadále pouze ESLP. Jednotlivé prvky kontrolního mechanismu byly od té doby opakovaně redefinovány. Naposledy se tak zatím stalo s účinností od 1. června 2010 protokolem č. 14.[10]

Stížnost v evropském systému ochrany lidských práv mohly a mohou podávat předně smluvní státy, mají-li za to, že jiný smluvní stát porušuje Úmluvu (tzv. mezistátní stížnosti).[11] Kromě toho však Úmluva – opět jako vůbec první mezinárodní smlouva o lidských právech v globálním kontextu – umožnila, aby takovou stížnost mohli podávat i jednotlivci, a to proti jakémukoli smluvnímu státu, který zasáhl do jejich práv a svobod, tj. i proti smluvnímu státu, jehož státní příslušnost mají. Možnost podávat tyto tzv. individuální stížnosti sice byla a je navázána na splnění souboru podmínek zaručujících mj. to, že jednotlivci se budou na orgány evropského systému ochrany lidských práv obracet až poté, co vyčerpají prostředky ochrany podle práva smluvních států (princip subsidiarity ochrany na evropské úrovni ve vztahu k ochraně vnitrostátní),[12] a až do roku 1998, kdy vstoupil v platnost protokol č. 11, byla navíc navázána na souhlas jednotlivých smluvních států.[13] Pro existenci evropského systému ochrany lidských práv se ale institut individuální stížnosti ukázal jako nejpodstatnější.

Zatímco mezistátní stížnosti byly a jsou zcela výjimečné,[14] individuální stížnosti se staly hlavním zdrojem nápadu orgánů evropského systému ochrany lidských práv. Jejich počet od poloviny 80. let strmě rostl. Svůj podíl na tom měla řada okolností, jmenovitě nebývalé rozšíření počtu smluvních států, které umocnil pád železné opony,[15] dále reforma celého mechanismu účinná od roku 1998, v jejímž důsledku přestala být možnost podávat stížnosti podmíněna, jak už bylo zmíněno, souhlasem smluvního státu, ale také společenské proměny přinášející větší důraz na lidská práva, nárůst sudičskosti v evropských společnostech či vzrůstající role nevládních organizací a jiných zájmových skupin.[16]

Co individuální stížnosti pro právo Úmluvy znamenají, prokazují nejlépe čísla. Jestliže na úrovni roku 1983 bylo dohledovým orgánům Úmluvy podáno ročně okolo 3 000 stížností, v roce 2000 překročil počet stížností podaných k ESLP 10 000 ročně a v roce 2013 dosáhlo už toto číslo astronomických 65 800. Teprve rok 2014 přinesl pokles počtu stížností na 56 250.[17] Ač jen malé procento individuálních stížností splní postupně zpřísňované podmínky přijatelnosti[18] a ESLP o nich meritorně rozhodne rozsudkem,[19] jde i tak o ohromující čísla, která z ESLP činí nejaktivnější mezinárodní soud současného světa.[20] Tato okolnost mu nepochybně umožňuje mít nezanedbatelný vliv na společnosti ve smluvních státech. Odvrácenou stranou tohoto vývoje je, že ESLP se stal „obětí svého úspěchu“ a celý mechanismus narazil na své limity ve smyslu délky řízení i kvality rozhodování. V posledním desetiletí se tak horečně hledají způsoby, jak celý systém znovu reformovat.[21] Současně zesílila kritika celého systému, která často poukazuje i na to, že ESLP hraje příliš politickou roli.[22]

Význam individuálních stížností před ESLP ale neplyne zdaleka jen z toho, že generují nápad ESLP ve smyslu kvantitativním. S tím, jak jednotlivci před ESLP tvrdí, že smluvní státy porušily garantovaná práva a svobody ve stále nových oblastech a skutkových souvislostech, konfrontují ESLP s nutností vyslovovat se autoritativně k tomu, zda se garance lidských práv a základních svobod plynoucí z Úmluvy vztahují i na tyto oblasti a jaké přesné právní dopady v těchto oblastech Úmluva má. Úmluva za těchto okolností vlivem rozhodovací činnosti ESLP, která vychází z individuálních stížností, „prozařuje“ či „proniká“ do nových oblastí společenských vztahů, a to nad rámec toho, co by se čekalo při prvoplánovém pohledu do textu Úmluvy. Toto „prozařování“ anebo „pronikání“[23] – v závislosti na tom, jaké pojetí vlivu Úmluvy na vnitrostátní právo bude preferováno – umocňuje opět řada faktorů. Z nich je třeba zmínit alespoň tři, které se jeví jako zvláště významné.

Zaprvé, z ustanovení Úmluvy a zejména z jejího čl. 46 odst. 1 se mohlo a dodnes může zdát, že rozsudky ESLP mají v zásadě deklaratorní povahu, že jejich účinky jsou pouze relativní a že je v zásadě ponecháno na odsouzených smluvních státech, jak zajistí provedení těchto rozsudků s tím, že jejich volnost může korigovat nanejvýš politický tlak ze strany Výboru ministrů Rady Evropy, který po reformě provedené protokolem č. 11 formálně dohlíží na provádění rozsudků ESLP.[24] Toto pojetí, jak se připomíná, je ve skutečnosti „výrazně překonáno rozhodovací praxí ESLP“,[25] která se konstituovala v posledních dvou desetiletích, a také změnami samotné Úmluvy, mj. těmi, které vnesl protokol č. 14.

ESLP i dnes klade důraz na to, že jeho posláním je rozhodovat o porušení Úmluvy v podmínkách konkrétních stížností, resp. posuzovat, zda právo smluvních států bylo v konkrétních případech aplikováno v souladu se závazky plynoucími z Úmluvy, nikoli provádět abstraktní přezkum slučitelnosti práva smluvních států s Úmluvou.[26] Dospěje-li však ESLP k závěru, že porušení Úmluvy bylo vyvoláno strukturálními nedostatky vyplývajícími z právní úpravy smluvního státu, je v současnosti připraven vyžadovat nejen to, aby smluvní stát zjednal nápravu ve vztahu ke konkrétnímu stěžovateli, jemuž může přiznat i tzv. spravedlivé zadostiučinění v penězích,[27] ale i to, aby smluvní stát přijal příslušné systémové kroky, které zabrání opakování takového porušení v budoucnosti, včetně změn vnitrostátního práva.[28] Stanovení povinnosti k přijetí systémových kroků k nápravě strukturálních nedostatků v právních řádech smluvních států je mj. typické i pro tzv. pilotní rozsudky, jejichž smyslem je zjednodušit rozhodování o stížnostech opakující se nebo masové povahy.[29] Za situace, kdy se ESLP, aniž by k tomu byl formálně zavázán, navíc přidržuje výkladu Úmluvy, ke kterému v minulosti dospěl, ve všech dalších obdobných případech, o nichž rozhoduje,[30] a kdy navíc neváhá odsoudit smluvní státy za to, že neuvedly své právo do souladu s Úmluvou tak, jak ji ESLP vyloží ve stížnostech týkajících se jiných smluvních států,[31] je zřejmé, že se tím povaha rozsudků ESLP a s tím i role ESLP dost podstatně mění. Ač legitimita těchto posunů je předmětem odborných i politických debat,[32] smluvní státy jsou za těchto okolností povinny trvale přizpůsobovat své právo výkladu Úmluvy, který provádí ESLP, resp. uvádět je s ním do souladu.[33]

Účinky rozsudků ESLP se snažily posilovat i změny samotné Úmluvy, které vstoupily v platnost v poslední době, byť o jejich přesném potenciálu se stále vede debata. Z těchto změn je nutné zmínit alespoň nové, byť dosud spící ustanovení čl. 46 odst. 4 a 5 Úmluvy doplněné protokolem č. 14. Na jejich základě je Výbor ministrů Rady Evropy oprávněn obrátit se na ESLP, má-li pochybnosti o tom, zda smluvní stát řádně provedl konečný rozsudek ESLP („řízení pro porušení smlouvy“), s tím, že v případě, kdy ESLP konstatuje, že tomu tak není, může Výbor ministrů přistoupit k uvalení politických sankcí proti takovému smluvnímu státu.[34]

Za těchto okolností je tak Úmluva interpretovaná ESLP nutně jedním z významných faktorů proměn právních řádů 47 smluvních států.

Zadruhé, způsob, jakým ESLP vykládá Úmluvu, nezůstává statický. Nejpozději od konce 70. let dává ESLP výslovně na srozuměnou, že Úmluva musí zůstat živým, resp. živoucím instrumentem a zastává názor, že musí být vykládána dynamicky či evolutivně.[35] Tím ESLP rozumí to, že výklad Úmluvy je třeba přizpůsobovat měnícím se společenským podmínkám ve smluvních státech.[36] Dynamický či evolutivní výklad vede nejen k tomu, že garantovaným právům a svobodám je dáván aktualizovaný obsah, resp. že dochází k rozšíření jejich působnosti na nové společenské jevy, které v době přijímání Úmluvy nemohly být předvídány nebo které neměly dnešní naléhavost, ale má reálně za následek i to, že za určitých okolností – zejména tehdy, má-li za to, že je na tom konsensus v převažující části smluvních států, resp. že se takto vyvinula jejich praxe[37] – je ESLP připraven nalézat v právu Úmluvy nová práva, přesněji ze stávajících práv a svobod garantovaných Úmluvou dovozovat nová dílčí práva a oprávnění. Právě evolutivní výklad Úmluvy prováděný ESLP se postupně stal hlavním způsobem, jímž se dnes právo Úmluvy mění.[38] Evolutivní výklad tak představuje podstatný faktor, v jehož důsledku právo Úmluvy vyvolává významné změny práva 47 smluvních států Úmluvy v tom rozsahu, ve kterém se na práva a svobody formulovaná evolutivním výkladem hledí jako na práva a svobody plynoucí ze samotné Úmluvy a jejich přesnou působnost stanovuje ESLP sám. Na tom nic nemění, že evolutivní výklad a jeho legitimita v konkrétních případech jsou předmětem stále ostřejších debat, které rezonují i uvnitř samotného ESLP.[39] Ty se ESLP snaží zohlednit stále častějším konstatováním, že smluvním státům je při realizaci aktualizovaných nebo zcela nových práv a svobod ponechán více či méně rozsáhlý prostor k uvážení (angl. margin of appreciation, fr. marge dʾappréciation).[40]

Třetím podstatným faktorem, který má za následek, že Úmluva ovlivňuje právo ve smluvních státech výrazněji, než by se ze znění Úmluvy mohlo zdát na první pohled, je koncept tzv. pozitivních povinností a s ním úzce související koncept horizontálního účinku Úmluvy.

Jde-li o koncept pozitivních povinností, i s ním ESLP soustavněji pracuje od konce 70. let.[41] ESLP má za to, že z většiny ustanovení Úmluvy o garantovaných právech a svobodách neplynou smluvním státům jen závazky k tomu, aby se zdržely jakýchkoli neospravedlněných zásahů do těchto práv a svobod a jejich výkonu (což jsou závazky, které ESLP označuje jako negativní povinnosti), nýbrž kloní se k tomu, že tatáž ustanovení Úmluvy s sebou implicitně nesou i povinnosti, aby smluvní státy přijímaly pozitivní opatření, která osobám v jurisdikci smluvních států zajistí skutečnou ochranu a účinné naplňování garantovaných práv a svobod.[42] Z právního hlediska mohou tyto pozitivní povinnosti mít jak hmotněprávní, tak procesněprávní povahu.[43] Pro smluvní státy znamenají pozitivní povinnosti zejména nutnost přijímat právní předpisy, které zajistí dodržování garantovaných práv a svobod i osobami soukromého práva v jejich jurisdikci, povinnost dohledu nad jejich dodržováním, a to i na základě odpovídajících prostředků ochrany práv, ale také povinnost vyvíjet aktivní faktické politiky ochrany základních práv a svobod. Jak se odůvodněně konstatuje, koncept pozitivních povinností tak přináší nepřehlédnutelnou redefinici závazků, které smluvní státy podle Úmluvy mají[44] a které tedy zahrnují závazky k formulování aktivních veřejných politik ochrany garantovaných práv a svobod. To se neobejde bez toho, aby ESLP neusměrňoval, jak má odpovídající vnitrostátní právní rámec vypadat.

S konceptem pozitivních povinností souvisí dále již zmíněný koncept horizontálního účinku Úmluvy, tj. představa o závaznosti garantovaných lidských práv a základních svobod ve vztazích mezi osobami soukromého práva ve smluvních státech. Ačkoli Úmluva byla historicky koncipována jako mezinárodní smlouva garantující dodržování lidských práv a základních svobod v rámci vertikálních vztahů, tedy vztahů mezi smluvními státy a jednotlivci,[45] za situace, kdy opomenutí smluvního státu plnit pozitivní povinnosti dovozované z ustanovení Úmluvy založí podle ESLP odpovědnost smluvního státu za porušení Úmluvy ve stejném rozsahu jako neospravedlněný aktivní zásah smluvního státu do práv a svobod, které Úmluva garantuje (negativní povinnosti), nastupuje horizontální účinek Úmluvy nepřímo v tom rozsahu, ve kterém je smluvní stát povinen právně i fakticky zajistit, aby garantovaná práva a svobody v jeho jurisdikci respektovaly i osoby soukromého práva. Navíc je povinen zdržet se jednání, jímž by napomáhal k jejich porušování osobami soukromého práva.[46] V důsledku takového pojetí dochází k nepřehlédnutelné extenzi garantovaných práv a svobod do soukromoprávní roviny a Úmluva vykládaná ESLP tím nabývá povahu vskutku univerzálního dokumentu o ochraně lidských práv a základních svobod ve smluvních státech. To posiluje schopnost Úmluvy prostupovat právními řády smluvních států a ovlivňovat jednotlivá odvětví vnitrostátního práva a jeho podobu jako celku.[47]

V právní rovině[48] tak Úmluva vykládaná aktivním ESLP skutečně aspiruje na to, aby tvořila základ „evropského veřejného pořádku“, jak o něm hovoří sám ESLP.[49] To se jasně projevuje i v oblasti zdravotnictví, do něhož rozhodovací činnost ESLP stále výrazněji zasahuje.

1.2 Úmluva a zdravotní právo a zdravotní politika ve smluvních státech

Míra, v jaké dnes ESLP ingeruje do zdravotního práva a zdravotní politiky ve smluvních státech, kontrastuje s tím, že při prvoplánovém pohledu do textu Úmluvy by se mohlo zdát, že vliv Úmluvy na tuto oblast bude omezený. Necháme-li stranou, že ochrana zdraví náleží mezi důležité veřejné zájmy, jimiž lze obecně ospravedlnit omezení práv a svobod garantovaných Úmluvou,[50] výslovně se Úmluva zdravotnictví dotýká vlastně v jediném ustanovení. Tím je její čl. 5, který garantuje ochranu osobní svobody. Toto ustanovení současně předvídá, že tuto svobodu lze prolomit jen z taxativně stanovených důvodů, mezi nimiž v písm. e) figuruje i „zákonné držení osob, aby se zabránilo šíření nakažlivé nemoci, nebo osob duševně nemocných, alkoholiků, narkomanů nebo tuláků.“

V průběhu posledních tří desetiletí však byla, a to v důsledku množících se individuálních stížností, rozhodovací činností ESLP působnost dalších práv a svobod garantovaných Úmluvou vztažena na řadu dalších prvků zdravotního práva a politiky.[51] Ve druhé kapitole se proto pokusíme identifikovat hlavní oblasti zdravotního práva a politiky, na které ESLP v současnosti dopadá, aniž by však bylo možné klást si nárok na úplnost v tom rozsahu, ve kterém jsou k ESLP nadále předkládány nové individuální stížnosti, které buď směřují k přehodnocení dosavadních přístupů ESLP v konkrétních oblastech zdravotnictví, nebo se týkají zcela nových otázek.[52]

Podotknout je současně třeba, že s ohledem na to, že uplatňování Úmluvy ve smluvních státech podléhá kontrole ze strany ESLP a na provádění jeho rozsudků dohlíží Výbor ministrů Rady Evropy, zaujímá Úmluva mezi mezinárodními smlouvami a dalšími mezinárodními závazky, které zavazují evropské státy a mají přímé dopady na zdravotnictví, výjimečné místo. Jakkoli „štrasburský“ systém trpí slabinami, které umocnil zejména bezprecedentní nápad individuálních stížností v minulých letech, podobné mechanismy vynucování u většiny dalších mezinárodních závazků týkajících se zdravotnictví chybí zcela.

Jako příklad pro srovnání lze jmenovat Evropskou úmluvu o lidských právech a biomedicíně z roku 1997.[53] Ta je v českém prostředí známa už proto, že se o ni opíral český zákonodárce při nedávné rekodifikaci českého zdravotního práva,[54] a řeč o ní bude podrobněji v další kapitole.[55] Ač i tato úmluva vznikla v rámci Rady Evropy, a to jako lex specialis mající zajistit ochranu lidských práv a základních svobod v kontextu rozvíjející se moderní medicíny, nepočítá tato Úmluva o biomedicíně s žádným výraznějším mezinárodním dohledem a předpokládá pouze to, že generální sekretariát Rady Evropy může kteroukoli ze smluvních stran vyzvat, aby předložila zprávu o naplnění ustanovení úmluvy ve vnitrostátním právu.[56] ESLP je pak omezen pouze na výklad ustanovení Úmluvy o biomedicíně.[57]

Z hlediska účinnosti vynucování tak může s Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod soupeřit především Mezinárodní pakt o občanských a politických právech (MPOPP) z roku 1966. Ten vznikl v rámci OSN a tvoří základ univerzálního, resp. globálního systému ochrany lidských práv.[58] Pravomoc Výboru pro lidská práva k přezkumu mezistátních i individuálních stížností na jeho porušení je však na rozdíl od pravomoci ESLP pouze fakultativní[59] a jeho závěry jsou při absenci silné mezinárodní kontroly prováděny s menší účinností, než je tomu v případě rozsudků ESLP.[60] To i v případě zdravotnictví význam MPOPP poněkud umenšuje, jakkoli i v jeho rozhodovací činnosti otázky dodržování lidských práv v kontextu zdravotního práva a politiky rezonují a přibývá jich.[61]

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

O autorech

Seznam zkratek

Úvod

KAPITOLA 1: Úmluva jako základ evropského veřejného pořádku

1.1 Evropský systém ochrany lidských práv a role ESLP v něm

1.2 Úmluva a zdravotní právo a zdravotní politika ve smluvních státech

1.3 Místo Úmluvy v českém právním řádu

1.4 Další prameny práva Rady Evropy s relevancí pro oblast zdravotního práva a zdravotní politiky

1.4.1 Soft-law Rady Evropy relevantní pro zdravotní právo a zdravotní politiku

1.4.2 Další mezinárodní smlouvy Rady Evropy relevantní pro zdravotní právo a zdravotní politiku

KAPITOLA 2: Úmluva a problémy zdravotnictví ve smluvních státech

2.1 Právo na přístup ke zdravotní péči a další práva související s právem na zdraví

2.3 Dopady principu osobní autonomie a sebeurčení na provádění vybraných zdravotních zákroků ve smluvních státech

2.10 Práva související s reprodukčním zdravím

2.14 Lékařská genetika