Vychádza s láskavou podporou švajčiarskej nadácie Pro Helvetia

Vydanie tejto knihy podporila firma 582 s.r.o.

Agota Kristof

Le grand cahier

La preuve

Le troisième mensonge

Copyright © Éditions du Seuil, 1986 pour „Le grand cahier“

Copyright © Éditions du Seuil, 1988 pour „La preuve“

Copyright © Éditions du Seuil, 1991 pour „Le troisième mensonge“

Translation © Andrea Černáková, 2016

Design & Layout © Máté Macsicza, 2016

Slovak edition © Artforum, 2016

Preložila Andrea Černáková

Príchod k starej mame

Príchod z Veľkého mesta. Cestovali sme celú noc. Mama má červené oči. Nesie veľkú škatuľu a my dvaja máme každý po malom kufri so šatami a ešte otcov veľký slovník, ktorý nesieme striedavo, aby nás neboleli ruky.

Kráčame dlho. Dom starej mamy je ďaleko od stanice, na druhom konci Malého mesta. Nechodia tu ani električky, ani autobusy, ani autá. Premáva tu len zopár vojenských nákladiakov.

Chodcov je tu málo, mesto je tiché. Dokonca počujeme svoje vlastné kroky; kráčame bez slova, mama v strede medzi nami dvoma.

Pred bránkou na záhrade starej mamy nám mama povie:

„Počkajte tu na mňa.“

Chvíľu čakáme, potom vojdeme do záhrady, obídeme dom a učupíme sa pod oknom, odkiaľ vychádzajú hlasy. Mamin hlas:

„U nás už niet nič na jedenie, ani chlieb, ani mäso, ani zelenina, ani mlieko. Nič. Nemám ich čím nakŕmiť.“

Iný hlas vraví:

„Tak si si na mňa spomenula. Desať rokov si si nespomenula. Neprišla si, nenapísala.“

Mama hovorí:

„Dobre viete prečo. Ja som mala otca rada.“

Druhý hlas hovorí:

„Áno, a teraz si si spomenula, že máš aj matku. Prídeš si a chceš, aby som ti pomohla.“

Mama vraví:

„Pre seba nič nežiadam. Chcela by som len, aby moje deti túto vojnu prežili. Veľké mesto bombardujú vo dne v noci a nedajú sa tam už zohnať nijaké potraviny. Všetci posielajú deti na vidiek, k rodičom alebo k cudzím, hocikam.“

Druhý hlas vraví:

„Mala si ich teda poslať k cudzím, hocikam.“

Mama vraví:

„Sú to vaši vnuci.“

„Moji vnuci? Ani ich nepoznám. Koľko ich je?“

„Dvaja. Dvaja chlapci. Dvojčatá.“

Druhý hlas sa pýta:

„Čo si spravila s ostatnými?“

Mama sa pýta:

„S akými ostatnými?“

„Suky obyčajne vrhnú štyri až päť mladých naraz. Z nich sa nechá jedno alebo dve, ostatné sa utopia.“

Druhý hlas sa veľmi hlasno smeje. Mama nič nehovorí, druhý hlas sa pýta:

„Majú aspoň nejakého otca? Pokiaľ viem, nie si vydatá. Nedostala som pozvánku na svadbu.“

„Som vydatá. Ich otec je na fronte. Šesť mesiacov o ňom nemám nijaké správy.“

„Takže už nad ním môžeš urobiť kríž.“

Druhý hlas sa znova smeje, mama plače. Vraciame sa pred bránku v záhrade.

Mama vyjde z domu so starou ženou.

Mama nám vraví:

„Toto je vaša stará mama. Nejaký čas u nej ostanete, do konca vojny.“

Stará mama hovorí:

„To môže trvať dlho. Ale ja ich naučím robiť, neboj sa. Ani tu nie je jedlo zadarmo.“

„Pošlem vám peniaze. V kufroch majú oblečenie. A v škatuli sú obliečky a prikrývky. Poslúchajte, moji malí. Napíšem vám.“

Objíme nás a s plačom odchádza.

Stará mama sa hlasno smeje a hovorí:

„Obliečky, prikrývky! Biele košele a lakované topánky! Ja vám ukážem, čo je to život!“

Vyplazíme starej mame jazyk. Smeje sa ešte hlasnejšie a plieska sa po stehnách.

Dom starej mamy

Dom starej mamy sa nachádza päť minút cesty od posledných domov v Malom meste. Ďalej je už len prašná cesta, ktorú hneď križuje závora. Je zakázané ísť za ňu, vždy tam býva na stráži nejaký vojak. Má pušku, ďalekohľad, a keď prší, schová sa do strážnej búdky. Vieme, že za závorou je medzi stromami schovaná tajná vojenská základňa a za základňou je hranica a iná krajina.

Okolo domu starej mamy je záhrada, za ktorou tečie potok, potom je už len les.

V záhrade rastú všetky možné druhy zeleniny a ovocné stromy. V rohu je zajačinec, kurník, chliev a búda pre kozy. Pokúsili sme sa vysadnúť na chrbát jedného veľkého prasaťa, ale nedá sa na ňom udržať.

Zeleninu, ovocie, zajace, kačice a sliepky stará mama predáva na trhu, rovnako ako slepačie a kačacie vajcia a kozí syr. Prasatá predáva mäsiarovi, ktorý jej za ne platí peniazmi, ale aj šunkou a údenými klobásami.

Je tu aj pes na chytanie zlodejov a mačka na chytanie myší. Mačka sa nesmie kŕmiť, aby bola stále hladná.

Stará mama ešte vlastní vinicu na druhej strane cesty.

Do domu sa vchádza dverami na kuchyni, ktorá je veľká a je v nej teplo. V peci na drevo po celý deň horí oheň. Pri okne je obrovský stôl a rohová lavica. Na nej spávame.

Z kuchyne vedú dvere do izby starej mamy, ale tá je stále zamknutá. Tam chodí len stará mama, keď ide večer spať.

V dome je ešte jedna izba, do ktorej sa nejde cez kuchyňu, má vchod rovno zo záhrady. V tejto izbe býva cudzí dôstojník. Dvere na nej sú tiež zamknuté.

Pod domom je pivnica, kde je plno jedla, a pod strechou je pôjd, kam už stará mama nechodí, odkedy sme napílili rebrík a ona spadla a ublížila si. Vchod na pôjd je rovno nad dverami do dôstojníkovej izby. Aby sme sa tam dostali, používame lano. Tam hore skrývame zošit so slohovými úlohami, otcov slovník a ostatné veci, o ktorých nesmie nikto vedieť.

V krátkom čase si vyrobíme kľúč, ktorým sa dajú otvoriť všetky dvere, a na pôjde urobíme diery v podlahe. Vďaka kľúču sa môžeme voľne pohybovať po dome, keď je prázdny, a cez diery môžeme bez podozrenia pozorovať starú mamu a dôstojníka v ich izbách.

Stará mama

Stará mama je mama našej mamy. Predtým, ako sme k nej prišli bývať, nevedeli sme, že mama ešte má mamu.

Voláme ju stará mama.

Ľudia ju volajú Bosorka.

Ona nás volá sukini synovia.

Stará mama je malá a chudá. Na hlave nosí šatku. Jej šaty majú tmavosivú farbu. Nosí staré vojenské topánky. Keď je pekne, chodí bosá. Na tvári má vrásky, hnedé škvrny a bradavice, z ktorých rastú chlpy. Nemá zuby, aspoň nie také, ktoré by bolo vidieť.

Stará mama sa nikdy neumýva. Keď niečo zje alebo vypije, utrie si ústa rohom šatky. Nenosí nohavičky. Keď sa potrebuje vymočiť, zastaví sa na mieste, kde sa práve nachádza, rozkročí nohy a močí rovno na zem. Pravdaže, nerobí to v dome.

Stará mama sa nikdy nevyzlieka. Večer sme sa pozerali do jej izby. Vyzlečie si sukňu, pod ktorou je iná sukňa. Vyzlečie si košeľu a pod ňou je ďalšia. Takto ide spať. Šatku si dole nedáva.

Stará mama hovorí málo. Iba večer. Večer si zoberie z police fľašu a pije rovno z hrdla. Potom začne hovoriť jazykom, ktorý nepoznáme. Nie je to jazyk, ktorým hovoria cudzí vojaci, je to celkom iný jazyk.

V tomto neznámom jazyku si stará mama kladie otázky a odpovedá na ne. Niekedy sa smeje alebo sa hnevá a kričí. Nakoniec sa skoro vždy rozplače, odtacká do svojej izby, hodí sa na posteľ a ešte dlho do noci ju počujeme vzlykať.

Práca

Stará mama nás núti vykonávať isté práce, inak nám nedá jesť a nepustí nás na noc do domu.

Najprv sa vzpierame a nechceme ju poslúchať. Spávame v záhrade a jeme ovocie a surovú zeleninu.

Ráno, skôr ako vyjde slnko, vidíme starú mamu vychádzať z domu. Nič nám nepovie. Ide nakŕmiť zvieratá, podojí kozy, potom ich zavedie k brehu potoka a tam ich priviaže k stromu. Neskôr poleje záhradu, pozbiera zeleninu a ovocie a naloží ich na káru. Priloží aj košík plný vajec, malú klietku, v ktorej je zajac a sliepka alebo kačka so zviazanými nohami.

Tlačí pred sebou káru, hlavu má sklonenú pod popruhom, ktorý má okolo krku, a odchádza na trh. Tacká sa pod ťarchou nákladu. Na ceste sú hrbole a kamene, o ktoré sa potkýna, ale kráča, špičkami dovnútra ako kačky. Smeruje k mestu, ide až na trh, nezastaví sa, ani raz nezloží káru na zem.

Keď sa vráti z trhu, zo zeleniny, ktorú nepredala, uvarí polievku a z ovocia lekvár. Naje sa a ide si tak na hodinu pospať do vinice, potom tam trocha porobí a vráti sa domov, narúbe drevo, znova nakŕmi zvieratá, privedie kozy, podojí ich, ide do lesa, donesie odtiaľ huby alebo suché drevo, urobí syr, dá sušiť huby a fazuľu, zavarí nejakú inú zeleninu, znova poleje záhradu, odloží veci do pivnice a takto to pokračuje, až kým sa nezotmie.

Keď na šiesty deň vyjde z domu, záhrada je už poliata. Vezmeme jej z rúk ťažké sudy s pomyjami pre prasce, zavedieme kozy na breh rieky, pomáhame jej naložiť káru. Keď sa vracia z trhu, práve pílime drevo.

Pri obede stará mama povie:

„Pochopili ste. Strechu nad hlavou a jedlo si treba zaslúžiť.“

My na to:

„To nie je v tom. Pracovať je nepríjemné, ale pozerať sa na niekoho, kto pracuje, a nič nerobiť, je ešte nepríjemnejšie. Hlavne ak je ten niekto starý.“

Stará mama sa škodoradostne smeje:

„Sukini synovia! Chcete tým povedať, že ste ma ľutovali?“

„Nie, stará mama. Len sme sa sami pred sebou hanbili.“

Poobede ideme do lesa na drevo.

Odvtedy robíme všetky práce, ktoré sme schopní vykonávať.

Les a potok

Les je veľmi veľký a potok celkom malý. Do lesa sa dá dostať len cez potok. Keď je málo vody, dá sa cezeň prejsť tak, že skáčeme z kameňa na kameň. Ale niekedy, keď veľa naprší, voda nám siaha až po pás a býva studená a kalná. Rozhodneme sa, že z tehál a dosiek, ktoré sa dajú nájsť pri zbombardovaných domoch, postavíme most.

Náš most je pevný. Ukážeme ho starej mame. Vyskúša ho a povie:

„Výborne. Ale nechoďte ďaleko do lesa. Hranica je blízko, budú na vás strieľať vojaci. A hlavne sa nestraťte, lebo ja vás hľadať nepôjdem.“

Pri stavaní mosta sme videli ryby. Skrývajú sa pod veľkými kameňmi alebo v tieni kríkov a stromov, ktorých konáre sa miestami dotýkajú hladiny. Vyberáme si tie najväčšie, chytáme ich a dávame ich do krhly s vodou. Keď ich večer donesieme domov, stará mama povie:

„Sukini synovia! Ako ste ich chytili?“

„Rukami. Je to ľahké. Stačí sa len nehýbať a čakať.“

„Tak ich nachytajte veľa. Koľko len budete môcť.“

Na druhý deň stará mama naloží krhlu na vozík a predá naše ryby na trhu.

Často chodíme do lesa, nikdy sa nestratíme, vieme, na ktorej strane sa nachádza hranica. Čoskoro nás už strážne hliadky poznajú. Nikdy na nás nestrieľajú. Stará mama nás učí rozoznávať jedlé huby od jedovatých.

Z lesa nosíme na chrbte drevo, v košíku huby a gaštany. Drevo pekne poukladáme k múrom domu pod prístrešok, a ak stará mama nie je doma, na peci si opečieme gaštany.

Raz ďaleko v lese zbadáme ležať pri veľkej jame, ktorá ostala po bombe, mŕtveho vojaka. Ešte bol celý, nemal len oči, lebo mu ich vyďobli havrany. Berieme si jeho pušku, náboje, granáty: pušku skryjeme do noše, náboje a granáty do košíka pod huby.

U starej mamy tieto predmety opatrne zabalíme do slamy, dáme do vriec na zemiaky a zahrabeme ich pod lavicu pred dôstojníkovým oblokom.

Špina

U nás doma vo Veľkom meste nás mama často umývala. Pod sprchou alebo vo vani. Dávala nám čisté šaty, strihala nechty. Vlasy nám nechávala strihať u holiča. Zuby sme si čistili po každom jedle.

U starej mamy sa nedá umývať. Nie je tu kúpelňa, dokonca ani tečúca voda. Treba si ju napumpovať zo studne na dvore a priniesť vo vedre. V dome nie je mydlo ani zubná pasta, ani prášok na pranie.

V kuchyni je všetko špinavé. Nohy sa lepia o nepravidelné červené dlaždice, ruky a lakte sa lepia o veľký stôl. Sporák je celkom čierny od masti, aj steny okolo neho sú čierne od sadzí. Hoci stará mama umýva riad, taniere, lyžice a nože nie sú nikdy celkom čisté a na hrncoch je hrubá vrstva špiny. Vechte sú sivasté a smrdia.

Spočiatku nechceme ani jesť, hlavne keď vidíme, ako stará mama pripravuje jedlo. Neumýva si ruky a utiera si nos do rukáva. Neskôr si to už ani nevšímame.

Keď je teplo, ideme sa okúpať do rieky, tvár a zuby si umyjeme pri studni. Keď je zima, nemáme sa ako poriadne poumývať. V dome nie je nijaká veľká nádoba. Naše obliečky, prikrývky a osušky zmizli. Veľkú škatuľu, v ktorej ich mama niesla, sme už nikdy viac nevideli.

Stará mama všetko predala.

Sme čoraz špinavší a naše oblečenie tiež. Čisté veci si vyberieme z kufra pod lavicou, ale onedlho si už nebudeme mať čo obliecť. To, čo nosíme, sa trhá, topánky sa derú, robia sa na nich diery. Keď sa to dá, chodíme bosí a máme na sebe len trenírky alebo nohavice. Chodidlá nám tvrdnú, necítime už pichliače ani kamienky. Naša pokožka tmavne, na nohách a na rukách máme odreniny, škrabance, chrasty a štípance. Lámu sa nám nechty, lebo si ich nestriháme, vlasy celkom vyblednuté od slnka nám siahajú po plecia.

Záchod je na konci záhrady. Nikdy tam nie je papier. Utierame sa najväčšími listami niektorých rastlín.

Je z nás cítiť hnoj, ryby, trávu, huby, dym, mlieko, syr, blato, bahno, hlinu, pot, moč, pleseň.

Smrdíme ako stará mama.

Cvičenia na zocelenie tela

Stará mama nás často bije. Kostnatými rukami, metlou alebo mokrým vechťom. Ťahá nás za uši, šklbe za vlasy.

Aj iní ľudia nás fackujú a kopú, ani nevieme prečo.

Pády, odreniny, škrabance, práca, chlad a teplo nám spôsobujú utrpenie.

Rozhodli sme sa, že si zocelíme telo, aby sme mohli znášať bolesť a neplakať.

Najprv si dávame jeden druhému zauchá, potom údery päsťou. Stará mama si všimla naše opuchnuté tváre a pýta sa:

„Kto vám to urobil?“

„My sami, stará mama.“

„Pobili ste sa? Prečo?“

„Pre nič, stará mama. Nebojte sa, bolo to len cvičenie.“

„Cvičenie? Už vám celkom preskočilo? Vlastne, ak vás to baví…“

Sme nahí. Jeden druhého šľaháme remeňom. Zakaždým povieme:

„Nebolí to.“

Šľaháme silnejšie, čoraz silnejšie.

Držíme ruky nad ohňom. S nožom si zarezávame do stehna, ramena, hrude a na rany si lejeme lieh. Zakaždým povieme:

„Nebolí to.“

Po istom čase už naozaj nič necítime. To niekto iný pociťuje bolesť, niekto iný sa popáli, poreže, trpí.

Už neplačeme.

Keď je stará mama nahnevaná a kričí, povieme jej:

„Prestaňte kričať, stará mama, radšej nás udrite.“

Keď nás udrie, povieme:

„Ešte, stará mama! Pozrite, nastavujeme druhé líce, tak, ako sa píše v Biblii. Udrite aj na druhé líce, stará mama.“

Odpovedá:

„Nech vás čert berie aj s vašou Bibliou a lícami!“

Pucák

Ležíme na rohovej lavici v kuchyni. Dotýkame sa hlavami. Ešte nespíme, ale oči máme zavreté. Niekto otvorí dvere. Otvoríme oči. Oslepí nás svetlo vreckovej lampy. Pýtame sa:

„Kto je tam?“

Mužský hlas odpovie:

„Nemať strach. Vy nemať strach. Vy dvaja alebo ja veľa piť?“

Smeje sa, zapáli petrolejovú lampu na stole a zhasne svoju vreckovú lampu. Teraz ho dobre vidíme. Je to cudzí vojak bez hodnosti. Povie:

„Ja byť sluha od kapitán. Vy čo robiť tu?“

Hovoríme:

„My tu bývame. U starej mamy.“

„Vy vnuci od Bosorka? Ja nikdy vás ešte nevidieť. Vy byť tu odkedy?“

„Dva týždne.“

„Aha. Ja dostať povolenie a odísť domov, do mojej dediny. Byť dobrá zábava.“

Pýtame sa:

„Ako to, že hovoríte po našom?“

Povie:

„Moja matka narodiť tu, vo vaša krajina. Prísť pracovať k nám, čašníčka v bistre. Poznať môj otec, vydať za on. Keď ja bol malý, mama hovoriť so mnou váš jazyk. Vaša a moja krajina byť krajiny priatelia. Biť spolu nepriateľa. Vy dvaja prísť odkiaľ?“

„Z Veľkého mesta.“

„Veľké mesto veľmi nebezpečný. Bum! Bum!“

„Áno. A niet tam čo jesť.“

„Tu, dobre jesť. Jablká, svine, sliepky, všetko. Ostať dlho? Alebo len prázdniny?“

„Ostaneme až do konca vojny.“

„Vojna byť skoro koniec. Vy spať tu? Lavica holá, tvrdá, studená. Bosorka nechcieť vás pustiť do izba?“

„Nechceme spať v izbe starej mamy. Chrápe a smrdí. Mali sme prikrývky a obliečky, ale ona ich predala.“

Pucák naberie teplú vodu z kotla na sporáku a povie:

„Ja musieť umyť izbu. Kapitán tiež vrátiť dnes večer alebo zajtra ráno z opušťák.“

Vyjde von. Po niekoľkých minútach sa vráti. Prinesie nám dve sivé vojenské prikrývky.

„Toto nepredať, stará bosorka. Ak ona byť veľmi zlá, vy povedať mi. Ja paf, paf, zabiť.“

Zasa sa smeje. Prikryje nás, zhasne lampu a odíde.

Cez deň skrývame prikrývky na pôjde.

Cvičenia na zocelenie ducha

Stará mama nám hovorí:

„Sukini synovia!“

Ľudia nám hovoria:

„Bosorkini synovia! Z kurvy synovia!“

Iní zasa hovoria:

„Hlupáci! Lotri! Smradi! Somári! Chruňovia! Prasce! Ničomníci! Mrchy! Malí zasrani! Zlodusi! Čertovo plemeno!“

Keď počujeme tieto slová, tvár nám sčervenie, hučí nám v ušiach, pália nás oči, trasú sa nám nohy.

Nechceme sa už ani červenať, ani sa triasť, chceme si zvyknúť na nadávky, na slová, ktoré zraňujú.

Sadneme si oproti sebe za kuchynský stôl, hľadíme jeden druhému do očí a hovoríme si čoraz ohavnejšie slová.

Jeden:

„Ty hajzeľ! Špinavec!“

Druhý:

„Chrapúň! Hovädo!“

Pokračujeme, až kým tie slová prestanú prenikať do mozgu, ba nevnikajú nám už ani do uší.

Takýmto spôsobom sa cvičíme približne polhodinu denne, potom sa prechádzame po uliciach.

Nastrojíme to vždy tak, aby nám ľudia nadávali, a môžeme povedať, že nakoniec sa nám darí nevšímať si to.

No sú tu aj slová z minulosti.

Mama nám hovorievala:

„Zlatíčka moje! Srdiečka moje! Šťastie moje! Moje malé zbožňované detičky!“

Keď si spomenieme na tieto slová, vyhŕknu nám slzy.

Na tieto slová musíme zabudnúť, pretože teraz nám nikto podobné slová nehovorí a pretože spomienky na ne nám spôsobujú priveľkú bolesť.

Takže sa vraciame k cvičeniu iným spôsobom.

Hovoríme:

„Zlatíčka moje! Srdiečka moje! Ľúbim vás… nikdy vás neopustím… Vždy budem ľúbiť len vás… Vždy… Ste celý môj život…“

Tým, že tie slová opakujeme, pomaly strácajú svoj význam a bolesť, ktorú v sebe nesú, slabne.

Škola

Stalo sa to pred troma rokmi.

Je večer. Naši rodičia si myslia, že spíme. Rozprávajú sa o nás v druhej izbe.

Mama hovorí:

„Nezniesli by, keby boli rozdelení.“

Otec hovorí:

„Budú rozdelení len počas vyučovania v škole.“

Mama hovorí:

„Nevydržia to.“

„Budú musieť. Je to pre nich dôležité. Všetci to hovoria. Učitelia, psychológovia. Spočiatku to bude ťažké, ale zvyknú si.“

Mama hovorí:

„Nie, nikdy. Viem to. Poznám ich. Tvoria jednu a tú istú bytosť.“

Otec zvyšuje hlas:

„Veď práve preto, to nie je normálne. Spolu myslia, spolu konajú. Žijú si v inom svete. V ich svete. A to nie je veľmi zdravé. Je to priam znepokojujúce. Áno, ich správanie ma znepokojuje. Sú čudní. Nikdy nevieme, čo si vlastne myslia. Sú príliš vyspelí na svoj vek. Vedia toho priveľa.“

Mama sa smeje:

„Hádam im len nechceš vyčítať, že sú múdri?“

„To nie je smiešne. Prečo sa smeješ?“

Mama odpovedá:

„S dvojičkami sú vždy problémy. Nie je to tragédia. Všetko sa dá do poriadku.“

Otec vraví:

„Áno, všetko sa môže dať do poriadku, ak ich rozdelíme. Každý jedinec má mať svoj vlastný život.“

O niekoľko dní neskôr sme začali chodiť do školy. Každý do inej triedy. Sadli sme si do prvej lavice.

Delí nás celá dĺžka chodby. Táto vzdialenosť sa nám zdá hrozná, bolesť, ktorú nám to spôsobuje, je neznesiteľná. Je to, akoby nám odobrali polovicu tela. Strácame rovnováhu, krúti sa nám hlava, padáme, strácame vedomie.

Zobudíme sa v sanitke, ktorá nás odváža do nemocnice.

Príde po nás mama. Usmieva sa a vraví:

„Od zajtra budete chodiť do tej istej triedy.“

Doma otec povie iba:

„Simulanti!“

Čoskoro odíde na front. Je novinár, vojnový spravodajca.

Do školy chodíme dva a pol roka. Aj učitelia odchádzajú na front; vystriedajú ich učiteľky. Neskôr školu zatvoria pre časté poplachy a bombardovanie.

Vieme čítať, písať, počítať.

Rozhodneme sa, že u starej mamy budeme pokračovať v učení bez učiteľov, sami.

Nákup papiera, zošita a ceruziek

Stará mama nemá papier ani ceruzky. Ideme si to zadovážiť do obchodu, ktorý sa volá: Kníhkupectvo – Papiernictvo. Vybrali sme si balík štvorčekovaného papiera, dve ceruzky a jeden hrubý zošit. Všetko sme to položili na pult pred tučného pána, ktorý za ním stojí. Vravíme mu:

„Potrebujeme tieto veci, ale nemáme peniaze.“

Predavač hovorí:

„Ako? Ale… zaplatiť musíte.“

Opakujeme:

„Nemáme peniaze, ale tieto predmety nevyhnutne potrebujeme.“

Predavač hovorí:

„Škola je zatvorená. Nikto nepotrebuje zošity ani ceruzky.“

Hovoríme:

„My máme školu doma. Bez učiteľa, celkom sami.“

„Vypýtajte si peniaze od rodičov.“

„Otec je na fronte a mama ostala vo Veľkom meste. Bývame u starej mamy a tá tiež nemá peniaze.“

Predavač hovorí:

„Bez peňazí si nemôžete nič kúpiť.“

Už nič nehovoríme, len naňho pozeráme. On tiež hľadí na nás. Na čelo mu vystupuje pot. Po chvíli vykríkne:

„Nepozerajte takto na mňa. Choďte preč!“

Hovoríme:

„Sme ochotní vykonať pre vás nejaké práce ako náhradu za tieto predmety. Poliať záhradu, napríklad, vyplieť burinu, nosiť balíky…“

Ďalej kričí:

„Nemám záhradu! Nepotrebujem vás! A hlavne, čo keby ste začali rozprávať normálne?“

„My rozprávame normálne.“

„Povedať vo vašom veku: sme ochotní vykonať, to má byť normálne?“

„Hovoríme spisovne.“

„Až príliš spisovne. Vôbec sa mi nepáči, ako rozprávate! A už vôbec nie, ako sa na mňa pozeráte! Choďte preč!“

Pýtame sa:

„Pane, vlastníte sliepky?“

Potľapká si tvár bielou vreckovkou. Bez kriku sa pýta:

„Sliepky? Prečo sliepky?“

„Pretože ak nevlastníte sliepky, môžeme zadovážiť určité množstvo vajec a doniesť vám ich na výmenu za predmety, ktoré nevyhnutne potrebujeme.“

Predavač na nás bez slova pozerá.

Vravíme:

„Cena vajec zo dňa na deň stúpa. Zato cena papiera a ceruziek…“

Hodí papier, ceruzy a zošit, ktoré sme si vybrali, k dverám a reve:

„Von! Nepotrebujem vaše vajcia! Berte si to všetko a už sa nevracajte!“

Opatrne pozbierame veci zo zeme a vravíme:

„Aj tak budeme musieť prísť, keď sa nám minie papier a vypíšeme ceruzky.“

Učíme sa

Pri učení používame otcov slovník a Bibliu, ktorú sme našli tu, u starej mamy, na pôjde.

Mávame hodiny pravopisu, slohu, čítania, počtov, matematiky a pamäťové cvičenia.

Slovník používame, keď sme si nie istí pravopisom a keď hľadáme významy niektorých slov, ale učíme sa aj nové slová, slová s rovnakým a opačným významom.

Z Biblie si nahlas čítame, dávame si z nej diktáty a pamäťové cvičenia. Tak sa učíme naspamäť celé strany biblických textov.

Hodiny slohu vyzerajú takto:

Sedíme v kuchyni za stolom, pred nami ležia štvorčekované papiere, ceruzky a veľký zošit. Sme sami.

Jeden z nás povie:

„Názov tvojho slohového cvičenia je: Príchod k starej mame.“

Druhý povie:

„Názov tvojho slohového cvičenia je Práce, ktoré vykonávame.“

Začneme písať. Na vypracovanie slohu máme dve hodiny a môžeme použiť dva listy papiera.

Po dvoch hodinách si papiere vymeníme, za pomoci slovníka si navzájom opravíme pravopisné chyby a napíšeme na dolný okraj strany: dobre alebo zle. Ak je tam napísané zle, sloh spálime a pokúsime sa ho prerobiť na ďalšej hodine. Ak je tam napísané dobre, môžeme prácu prepísať do veľkého zošita.

Pri rozhodovaní, či je hodnotenie dobre alebo zle, používame jednoduché pravidlo: slohová práca musí byť pravdivá, musíme opisovať to, čo je, čo vidíme, čo počujeme, čo robíme.

Napríklad, je neprípustné napísať: Stará mama vyzerá ako bosorka; ale je dovolené napísať: Ľudia volajú starú mamu Bosorka.

Je neprípustné napísať: Malé mesto je krásne, pretože Malé mesto sa môže zdať pekné nám a niekomu inému škaredé.

Rovnako ak napíšeme: Pucák je milý, nie je to pravda, lebo pucák môže páchať zlomyseľnosti, o ktorých my nevieme. Napíšeme teda jednoducho: Pucák nám dal prikrývky.

Napíšeme: Jeme veľa orechov, a nie: Ľúbime orechy, pretože význam slova ľúbiť je široký, chýba mu presnosť a objektívnosť. Ľúbiť orechy a ľúbiť mamu predsa nemôže byť to isté. Prvý výrok označuje príjemnú chuť v ústach, druhý cit.

Slová, ktoré definujú city, sú nejednoznačné; je vhodnejšie vyhnúť sa ich používaniu a uspokojiť sa s opisovaním predmetov, ľudí a samého seba, teda verným opisom skutočnosti.

Naša suseda a jej dcéra

Naša suseda je mladšia ako stará mama. Býva s dcérou v poslednom dome na konci Malého mesta. Je to chatrč na rozpadnutie, strecha je na viacerých miestach deravá. Okolo nej je záhrada, ale nie je udržiavaná ako záhrada našej starej mamy. Rastie tam iba burina.

Suseda celý deň sedáva v záhrade na stolčeku a pozerá pred seba. Na čo, to sa nevie. Večer, alebo keď prší, ju dcéra chytí pod pazuchu a zavedie dovnútra. Niekedy, keď na to dcéra zabudne alebo nie je doma, matka ostane sedieť vonku celú noc, nech je akékoľvek počasie.

Ľudia hovoria, že naša suseda je bláznivá, že prišla o rozum, keď ju muž, ktorý jej urobil dieťa, opustil.

Stará mama vraví, že naša suseda je len lenivá a radšej bude žiť v chudobe, ako by sa mala chytiť nejakej práce.

Susedkina dcéra nie je väčšia ako my, ale je o trochu staršia. Cez deň chodí do mesta, postaví sa na roh ulice alebo pred nejakú kaviareň a žobre. Na trhu pozbiera zhnité ovocie a zeleninu, ktoré nikto nechce, a donesie ich domov. Okrem toho ukradne všetko, čo sa ukradnúť dá. Viackrát sme ju museli vyháňať aj z našej záhrady, odkiaľ sa pokúšala zobrať ovocie a vajcia.

Raz ju pristihneme, ako cucá mlieko z vemena jednej našej kozy.

Keď nás zbadá, vstane, utrie si ústa chrbtom ruky, cúvne a povie:

„Neubližujte mi!“

A dodá:

„Viem veľmi rýchlo bežať. Nechytíte ma.“

Pozeráme na ňu. Prvýkrát ju vidíme tak zblízka. Má zajačí pysk, škúli a z nosa jej trčí sopeľ, v kútikoch červených očí má žlté karpiny. Na rukách a na nohách má pľuzgiere.

Vraví:

„Volajú ma Zajačí pysk. Mám rada mlieko.“

Usmeje sa. Má čierne zuby.

„Mám rada mlieko, ale najradšej cucám vemeno. Je to dobré. Tvrdé aj jemné.“

Neodpovedáme. Približuje sa.

„Rada cucám aj iné veci.“

Natiahne ruku, ustupujeme. Povie:

„Nechcete? Nechcete sa so mnou hrať? Ja by som tak chcela. Ste takí pekní.“

Skloní hlavu a povie:

„Hnusím sa vám?“

Povieme:

„Nie, nehnusíš sa nám.“

„Rozumiem. Ste primladí a bojazliví. Ale predo mnou sa nemusíte hanbiť. Naučím vás veľmi zábavné hry.“

Odpovieme jej:

„My sa nikdy nehráme.“

„A čo teda robíte celý deň?“

„Pracujeme, učíme sa.“

„Ja žobrem, kradnem a hrám sa.“

„Aj sa staráš o svoju matku. Si dobré dievča.“

Priblíži sa a povie:

„Myslíte si, že som dobrá? Naozaj?“

„Áno. A ak by si niečo potrebovala pre svoju mamu alebo pre seba, len nám povedz. Dáme ti ovocie, zeleninu, ryby, mlieko.“

Rozkričí sa:

„Ja nechcem vaše ovocie, ryby, mlieko! Všetko si to môžem ukradnúť. Chcem, aby ste ma mali radi, to chcem. Nikto ma nemá rád. Ani moja matka. Ale ani ja nemám nikoho rada. Ani matku, ani vás! Nenávidím vás!“

Cvičenie v žobraní

Prezlečieme sa do špinavých a roztrhaných šiat, vyzujeme si topánky, zašpiníme si tvár a ruky. Vyjdeme na ulicu. Zastaneme a čakáme.

Keď popred nás prejde cudzí dôstojník, pravú ruku zdvihneme na pozdrav a ľavú vystrieme pred neho. Väčšina dôstojníkov prejde. Ani sa nezastavia, ani si nás nevšimnú, ani na nás nepozrú.

Nakoniec sa jeden dôstojník zastaví. Niečo povie jazykom, ktorému nerozumieme. Dáva nám otázky. Neodpovedáme, ani sa nepohneme, jednu ruku máme zdvihnutú na pozdrav, druhú natiahnutú dopredu. Vtom si začne prehľadávať vrecká, vytiahne mincu, kúsok čokolády a položí nám to do špinavých dlaní, pokrúti hlavou a odíde.

Čakáme ďalej.

Okolo prejde akási žena. Natiahneme ruku. Povie:

„Malé úbožiatka. Nič pre vás nemám.“

Pohladí nás po vlasoch.

Povieme:

„Ďakujeme.“

Ďalšia žena nám dá dve jablká a ďalšia sušienky.

Prechádza iná žena. Natiahneme ruku, žena zastane a povie:

„Nehanbíte sa žobrať? Poďte so mnou, mám pre vás nejakú prácu, nič ťažké. Narúbať drevo, napríklad, alebo vyčistiť terasu. Ste dosť veľkí na to, aby ste to zvládli. A potom, ak budete dobre pracovať, dám vám polievku a chlieb.“

Odpovieme:

„Nechce sa nám pre vás pracovať, pani. Nemáme chuť na vašu polievku ani na chlieb. Nie sme hladní.“

Pýta sa:

„Prečo teda žobrete?“

„Aby sme vedeli, aké to je, a mohli pozorovať správanie ľudí.“

Odchádza s krikom:

„Mizerní sopliaci! To je ale drzosť!“

Keď sa vraciame domov, do vysokej trávy okolo cesty pohádžeme jablká, sušienky, čokoládu aj drobné.

Pohladenie sa z vlasov zhodiť nedá.

Zajačí pysk

V rieke chytáme ryby na udicu. Pribehne Zajačí pysk. Nevidí nás. Ľahne si do trávy, vyhrnie sukňu. Nemá nohavičky. Vidíme jej holé stehná a chlpy medzi nohami. My ešte chlpy medzi nohami nemáme. Zajačí pysk áno, ale má ich veľmi málo.

Zajačí pysk zapíska. Pribehne nejaký pes. Je to náš pes. Ona ho objíme, kotúľa sa s ním v tráve. Pes zašteká, uvoľňuje sa z jej objatia, otrasie sa a uteká preč. Zajačí pysk naňho volá nežným hlasom, pričom si prstami hladká prirodzenie.

Pes sa vráti, viackrát oňuchá jej prirodzenie a začne ho lízať.

Zajačí pysk roztiahne nohy, oboma rukami si pritláča psovu hlavu na brucho. Hlasno dýcha a skrúca sa.

Psovi narastie prirodzenie, je čoraz dlhšie, je tenké a červené. Pes zdvihne hlavu a pokúša sa vyliezť na Zajačí pysk.

Zajačí pysk sa obráti, kľačí na kolenách a nastavuje psovi zadok. Pes položí Zajačiemu pysku predné laby na chrbát, zadné laby sa mu trasú. Hľadá, čoraz väčšmi sa približuje, vopchá sa Zajačiemu pysku medzi nohy, prilepí sa k jej zadku. Rýchlo sa pohybuje dopredu a dozadu. Zajačí pysk kričí a po chvíli spadne na brucho.

Pes sa pomaly vzďaľuje.

Zajačí pysk chvíľu leží, potom sa zdvihne, zbadá nás, očervenie. Zakričí:

„Malí odporní špióni! Čo ste videli?“

Odpovedáme:

„Videli sme ťa hrať sa s naším psom.“

Pýta sa:

„Ešte vždy som vaša kamarátka?“

„Áno. A dovolíme ti hrať sa s naším psom, koľko len budeš chcieť.“

„A nepoviete nikomu, čo ste videli?“

„Nikdy nikomu nič nehovoríme. Môžeš sa na nás spoľahnúť.“

Sadne si do trávy a plače.

„Mňa majú rady len zvieratá.“

Pýtame sa:

„Tvoja matka je naozaj bláznivá?“

„Nie. Je len slepá a hluchá.“

„Čo sa jej stalo?“

„Nič. Nič zvláštne. Jedného dňa oslepla a neskôr ohluchla. Hovorí, že ja dopadnem rovnako. Všimli ste si moje oči? Keď sa ráno zobudím, mihalnice mám zlepené a v očiach kopu hnisu.“

Povieme:

„Určite je to choroba, ktorú môže medicína vyliečiť.“

Povie:

„Možno. Ale ako sa dá ísť k doktorovi bez peňazí? A aj tak tu nie je nijaký doktor. Všetci sú na fronte.“

Pýtame sa:

„A čo tvoje uši? Bolia ťa?“

„Nie, s ušami nemám nijaký problém. A myslím, že ani moja mama nie. Robí sa, že nič nepočuje, aby mi nemusela odpovedať, keď sa jej na niečo pýtam.“

Cvičenie slepoty a hluchoty

Jeden z nás robí slepého, druhý hluchého. Najprv trénujeme tak, že slepý si čiernou šatkou starej mamy previaže oči a hluchý si napchá do uší trávu. Šatka smrdí ako stará mama.

Chytíme sa za ruky a ideme sa prechádzať počas náletov, keď sa ľudia schovávajú do pivníc a ulice sú prázdne.

Hluchý opisuje, čo vidí.

„Ulica je rovná a dlhá. Na oboch stranách sú nízke, prízemné domy. Sú biele, sivé, ružové, žlté a modré. Na konci ulice je park, kde sú stromy a fontána. Nebo je modré s niekoľkými bielymi oblakmi. Vidno lietadlá. Päť bombardérov. Letia nízko.“

Slepý hovorí pomaly, aby mu hluchý mohol čítať z pier:

„Počujem lietadlá. Vydávajú sekané a hlasné zvuky. Majú preťažený motor. Sú naložené bombami. Už odleteli. Znova počujem vtáky. Inak je všetko pokojné.“

Hluchý číta z pier slepého a odpovedá:

„Áno, ulica je prázdna.“

Slepý vraví:

„Dlho ale nebude. Počujem kroky, ktoré sa blížia zľava z bočnej ulice.“

Hluchý hovorí:

„Máš pravdu. Už vidím, je to muž.“

Slepý sa pýta:

„Ako vyzerá?“

Hluchý odpovedá:

„Ako všetci. Chudobný a starý.“

Slepý hovorí:

„Viem. Rozpoznávam chôdzu starcov. Tiež počujem, že nemá topánky, teda je chudobný.“

Hluchý vraví:

„Je plešatý. Má starý vojenský kabát. Prikrátke nohavice. Má špinavé nohy.“

„A jeho oči?“

„Nevidím ich. Pozerá do zeme.“

„Ústa?“

„Prepadnuté. Určite už nemá zuby.“

„Ruky?“

„Vo vreckách. Vrecká sú obrovské a niečím napchaté. Zemiakmi alebo orechmi, robí to také hrčky. Dvíha hlavu a pozerá na nás. Ale nevidím, akej farby má oči.“

„Nevidíš nič iné?“

„Vrásky na tvári hlboké ako jazvy.“

Slepý hovorí:

„Počujem sirény. Je po nálete. Vráťme sa.“

Neskôr už nepotrebujeme šatku na oči ani trávu do uší. Ten, čo robí slepého, jednoducho obráti pohľad do svojho vnútra, hluchý si nevpustí do uší nijaký zvuk.

Zbeh

V lese nachádzame muža. Živého muža, mladého muža bez uniformy. Leží za kríkom. Nehybne na nás hľadí.

Pýtame sa ho:

„Prečo tam takto ležíte?“

Odpovedá:

„Už nevládzem ísť ďalej. Prichádzam spoza hraníc. Idem už dva týždne, dňom i nocou. Hlavne v noci. Som príliš zoslabnutý. A hladný. Tri dni som nič nejedol.“

Pýtame sa:

„Prečo nemáte uniformu? Všetci mladí muži majú uniformu. Všetci sú vojaci.“

Vraví:

„Ja už nechcem byť vojak.“

„Už nechcete bojovať s nepriateľom?“

„S nikým nechcem bojovať. Nemám nepriateľov. Chcem sa vrátiť domov.“

„Kde je to?“

„Je to ešte ďaleko. Nedôjdem tam, ak nezoženiem niečo na jedenie.“

Pýtame sa:

„Prečo si nejdete kúpiť niečo na jedenie? Nemáte peniaze?“

„Nie, nemám peniaze a nemôžem sa ukazovať. Musím sa skrývať. Nikto ma nesmie vidieť.“

„Prečo?“

„Opustil som regiment bez priepustky. Ušiel som. Som zbeh. Keby ma našli, zastrelili by ma alebo obesili.“

Pýtame sa:

„Ako vraha?“

„Áno, presne ako nejakého vraha.“

„Ale veď vy predsa nechcete zabíjať ľudí. Chcete sa len vrátiť domov.“

„Áno, len sa vrátiť domov.“

Pýtame sa:

„Čo by sme vám mali doniesť na jedenie?“

„Hocičo.“

„Kozie mlieko, vajíčka natvrdo, chlieb, ovocie?“

„Áno, áno, hocičo.“

Pýtame sa:

„A deku? Noci sú chladné a často prší.“

Hovorí:

„Áno, ale nikto vás nesmie vidieť. A nikomu nič nepoviete, dobre? Ani vašej mame.“

Odpovedáme:

„Nikto nás neuvidí, nikdy nikomu nič nehovoríme a mamu nemáme.“

Keď sa vrátime s jedlom a dekou, povie:

„Ste milí.“

Vravíme:

„Nechceli sme byť milí. Priniesli sme vám tie veci, lebo ich nevyhnutne potrebujete. To je všetko.“

Ešte povie:

„Neviem, ako sa vám mám poďakovať. Nikdy na vás nezabudnem.“

Vyhŕknu mu slzy.

Hovoríme:

„Viete, plač nepomôže. My nikdy neplačeme. Hoci ešte nie sme muži ako vy.“

Usmeje sa a povie:

„Máte pravdu. Prepáčte, už viac nebudem. To bude tým vyčerpaním.“

Cvičenie pôstu

Oznamujeme starej mame:

„Dnes a zajtra nebudeme jesť. Budeme iba vodu piť.“

Pokrčí plecami:

„Je mi to jedno. Ale robiť budete ako inokedy.“

„Pravdaže, stará mama.“

Prvý deň zabije kura a upečie ho v rúre. Napoludnie nás volá:

„Poďte jesť!“

Ideme do kuchyne, dobre to tam vonia. Sme trocha hladní, ale nie veľmi. Pozeráme, ako stará mama krája kura.

Hovorí:

„Ako len dobre vonia. Cítite, ako dobre vonia? Dáte si po stehienku?“

„Nechceme nič, stará mama.“

„To je škoda, lebo je to naozaj veľmi dobré.“

Je rukami, pričom si oblizuje prsty a utiera si ich do zástery. Hryzie a cmúľa kosti.

Vraví:

„Toto kuriatko má ale jemné mäsko. Nič lepšie si neviem predstaviť.“

Hovoríme:

„Stará mama, odkedy sme tu, nikdy ste nám neupiekli kurča.“

Povie:

„Upiekla som ho dnes. Stačí len jesť.“

„Vedeli ste, že sme dnes a zajtra nechceli nič jesť.“

„To nie je moja vina. To je len ďalšia z tých vašich somarín.“

„Je to také cvičenie. Aby sme si zvykli znášať hlad.“

„Tak si teda zvykajte. Nikto vám v tom nebráni.“

Vyjdeme z kuchyne, ideme pracovať do záhrady. K večeru sme už naozaj hladní. Pijeme veľa vody, nemôžeme zaspať. Sníva sa nám o jedle.

Na druhý deň na obed stará mama dojedá kurča. So zahmleným zrakom na ňu pozeráme, ako je. Už nie sme hladní. Krúti sa nám hlava.

Stará mama večer urobí palacinky s lekvárom a tvarohom. Je nám zle a v žalúdku máme kŕče, no hneď, ako si ľahneme, hlboko zaspíme. Keď sa zobudíme, stará mama je už preč, odišla na trh. Chceme sa naraňajkovať, ale v kuchyni nie je nič na jedenie. Ani chlieb, ani mlieko, ani syr. Stará mama všetko zamkla do pivnice. Mohli by sme ju otvoriť, ale rozhodli sme sa, že sa ničoho nedotkneme. Dáme si surové rajčiny a uhorky so soľou.

Stará mama sa vráti z trhu a povie:

„Dnes ráno ste si neurobili svoju robotu.“

„Mali ste nás zobudiť, stará mama.“

„Mali ste sa zobudiť sami. No výnimočne sa vám dám aj tak najesť.“

Urobí nám, ako zvyčajne, polievku zo zeleniny, ktorú nepredala na trhu. Jeme málo. Keď dojeme, stará mama povie:

„Je to hlúpe cvičenie. A nezdravé.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Veľký zošit