LISA JACKSON

připravena zemřít

(ukázka)

2016

Kapitola 1

Tik-tak. Tik-tak. Tik-tak.

Docházel mu čas.

Docházelo mu i denní světlo.

Slunce, které v tomto ročním období zapadalo brzy, už pomalu mizelo za hřebenem hor a poslední paprsky světla se jako třpytivý opar prodíraly mraky a holými větvemi okolostojících stromů.

Cítil, jak sekundy ubíhají. Příliš rychle…

Tik-tak. Tik-tak. Tik-tak.

Automaticky a s přesností, jakou si osvojil před lety v armádě, našel prostranství, které mu poskytovalo dostatečně otevřený prostor pro čistou a přímou střelu.

Ne že by si ta čubka zasloužila rychlou smrt, která ji čekala. Byl by radši, kdyby opravdu trpěla. Ale na čekání neměl čas. Trpělivost mu rychle docházela a cítil, jak ho nedočkavostí svrbí kůže.

Znal její zvyky.

Naposledy se podíval optikou. Čekal. Dech se mu ve studeném vzduchu měnil v páru, svaly měl napjaté, pod lyžařskou maskou se mu navzdory mrazivému počasí tvořil pot.

Tak už sakra dělej, řekl si v duchu a na okamžik se ho zmocnila panika. Co když zrovna dneska udělá něco jinak? Co když kvůli nečekanému telefonátu, návštěvě nebo bolesti hlavy vynechá svůj pravidelný rituál? Co když, nedej Bože, z nějakého trapného důvodu nepřijde a jeho celoroční plánování vyjde naprázdno?

Ne! To se nestane. Zůstaň připraven. Trpělivost! Důvěřuj svým instinktům. Nepoddávej se pochybnostem. Víš, co musíš udělat.

Pomalu počítal do deseti, pak do dvaceti, aby zpomalil zběsilý tlukot srdce, zklidnil netrpělivou mysl a aby se mohl znovu stoprocentně soustředit. Po jeho pravici zatřepotal křídly jakýsi pták, sedl si na jednu ze zasněžených větví a shodil na zem hrst bílého prašanu. On se po něm ale jen zběžně ohlédl. Plně se soustředil na místo, kde chtěl zabít, na místo, kam došel po málo používané lyžařské cestě od jezera přes zasněžený les.

Na tomhle místě zemře.

Zlehka pohladil spoušť. Opatrně.

Tik-tak. Tik-tak. Tik-tak.

Pak ji konečně uviděl. Koutkem oka zahlédl vysokou štíhlou postavu, jak se k němu kvapem blíží na běžkách.

Nádhera!

Zahlédl, jak jí zpod lyžařské čepice vykukují nazrzlé vlasy. Jela stále rychleji a rychleji. Neúnavně. Nebezpečně. Tato vysoká, dlouhonohá a vypracovaná žena se blížila. Lidé o ní mluvili jako o „tvrdohlavé“, „zarputilé“ i „odhodlané“. Byla jako pes, co se žene za kostí, nikdy se nevzdávala a vždy byla připravena k boji.

Tak s tím bude za chvilku konec! Olízl si rty a jen mimoděk si uvědomil, jak suché byly. V hlavě se mu rozeznělo známé hučení, které před vraždou slýchal pravidelně.

Už jen pár sekund…

Všechny nervy v těle měl napjaté k prasknutí, čekal, až vyjede zpoza stromů. Střele nesmělo stát nic v cestě. Podívala se jeho směrem a svýma chladnýma modrýma očima prohlížela les. Úsilím zatínala zuby.

Pak zpomalila a přimhouřila oči. Jako by vycítila jeho přítomnost…

Stiskl spoušť.

Práááásk!

Ozvala se ohlušující rána a puška ho při zpětném nárazu kopla do ramene. On ale znal svou zbraň dokonale a tento pohyb ho nijak nepřekvapil.

Žena prudce zvrátila hlavu dozadu a otočila se. Lyže jako lopaty vrtule helikoptéry prořízly vzduch.

Pak se zhroutila mrtvá k zemi.

„Trefa do černého!“ zašeptal spokojeně. Vzrušovala ho představa, že právě on sejmul jednu z nejznámějších žen v celém Medvědím Brodě. „A zbylo jich jenom pět.“

Když se vzápětí mezi stromy začaly zase k zemi snášet sněhové vločky, opřel se vší silou o lyžařské hůlky, až je zarazil hluboko do sněhu, a odrazil se. Dlouhými elegantními kroky jako duch projížděl po tajné cestě hustým lesem v horách Bitterroot. Strávil tu většinu života a zdejší kopce znal jako své boty. V příkrém korytě potoka se pustil do sjezdu přes úzkou lávku. Vzduch byl mrazivý a sníh, který nyní padal hustěji, zakrýval jeho stopy. Nějaké tři kilometry od místa činu vyplašil zajíce, který polekaně odskákal skrz zasněžené ostružiny do lesa.

Než dorazil na širší cestu, kde zaparkoval svou dodávku, byla už tma. Trochu lapal po dechu, koneckonců právě uběhl dobrých osm kilometrů, krev mu vřela a žilami mu divoce koloval adrenalin. Zevnitř ho ale hřálo pomyšlení na to, co právě dokázal.

Jak dlouho musel čekat, než si dopřál pohled na její konec!

Vytáhl nohy z vázání a opatrně uložil lyže a pušku do kufru dodávky. Pak si svlékl zimní oblečení. Lyžařskou masku, bundu a kalhoty s potiskem zimního maskování a s teplou podšívkou proti silným mrazům rychle nahradil obvyklým oblečením: spodním termoprádlem, riflemi, flanelovou košilí, péřovou vestou a stetsonem.

Zamkl zadní dveře dodávky, vklouzl do studené kabiny a otočil klíčkem v zapalování. Motor starého forda naskočil okamžitě, takže už krátce nato mířil k hlavní silnici, kde by vzhledem k svátkům a hrozící sněhové bouři neměl být velký provoz. V této odlehlé divočině, kde tekoucí voda a elektřina byly považovány za luxus, bude trávit Vánoce jen pár skalních usedlíků. Většina chat v této části hor sloužila jen jako provizorní přístřešek pro několik sezónních lovců, a nabízela proto jen spartánské vybavení. Z toho důvodu tady přes zimu prakticky nikdo nezůstával.

Což jeho účelu dokonale vyhovovalo.

Na okresce zabočil do kopců a zamířil ke své vlastní chatě. Pod koly mu křupal sníh. Cestou ho ozářil jen jeden pár předních reflektorů, než odbočil z hlavní silnice a vjel na sotva znatelnou cestičku, kde padající sníh vytrvale zasypával koleje, které tam před několika hodinami vyjel. Jo, tady by měl být v bezpečí. Brzy vymění dodávku za džíp, ale předtím musí svůj dnešní výkon trochu oslavit.

O necelý kilometr dále objel skupinu balvanů a uviděl svou chatu, polorozpadlé áčko, na které většina členů jeho rodiny už dávno zapomněla. Všude bylo samozřejmě zhasnuto. Když ji opouštěl, svítilo ještě slunce. Vjel do jednoduché garáže, vypnul motor a zhluboka si vydechl.

Dokázal to.

A nikdo ho neviděl.

Nikdo se nic nedozví… Zatím! Dokud nenastane správný čas. Když odnesl veškeré vybavení do chaty a zamkl dveře do garáže, zaposlouchal se do skučení větru, který se proháněl mezi stromy a rozezníval kaňon.

Ve světle lucerny zavěsil lyžařské oblečení na háčky vedle dveří, vyčistil pušku, a když se vnitřek chaty trochu zahřál, znovu se svlékl. Jakmile na sobě neměl ani kousek oblečení, pustil se do cvičení. Napínal svaly, v duchu počítal a potil se − rutina, kterou si osvojil před lety v armádě. Tvrdý životní styl ostře kontrastoval s příjemným životem, který vedl daleko od této chaty. Rutina fungovala skvěle. Udržovala ho v kondici, a tak neexistoval den, kdy by necvičil.

Po cvičení vstoupil do sprchy studené tak, až zimou sykl. I tohle bylo součástí rituálu. I tohle mu mělo připomenout, že nesmí příliš vyměknout, že musí být vždycky nejlepší, že se neustále musí zdokonalovat. Dokonalost vyžadoval od sebe i od ostatních.

Zatímco jeho tělo na vzduchu osychalo, nalil si sklenici whisky a přešel k ručně tesanému stolu, který byl připevněn ke stěně vedle jeho skromného lůžka. Na desce leželo několik fotografií. Byly to snímky obličejů, které se dívaly přímo do objektivu… Jeho objektivu! pomyslel si s více než spokojeným úsměvem.

Našel fotografii ženy, kterou před chvílí odeslal na onen svět. Vypadala na ní nádherně. Bez toho svého cynismu a sžíravého sarkasmu mohla být obdivuhodná.

Jenže na to už je pozdě. Vyhodil svůj lovecký nůž do vzduchu a obratně ho zase chytil. Usmál se a zabodl jeho špičku přímo mezi oči oběti. Tak skončila velká krása, pomyslel si v duchu a rozřízl fotografii. Zadíval se na poškozený snímek, zachrastil ledem ve sklenici a dlouze se napil.

„Čubko,“ zašeptal.

Pak přesunul pozornost ke zbylým pěti snímkům a cítil, jak se mu stahuje břicho. Bože, jak strašně je nenáviděl… Všechny! Zaplatí mu, všichni. Ale kdo přijde na řadu teď?

Usrkl ze sklenice a ukázal špičkou nože na první fotku, pak na další. „Enyky benyky, kliky bé…“ Jeho zrak se zastavil na jedné z tváří. Tvrdé, inteligentní, přemýšlivé tváři. Měla silnou bradu a hluboko posazené oči. Hned věděl, kdo bude jeho příští obětí.

Dan Grayson.

Šerif Dan Grayson.

„Šťastné a veselé,“ zašeptal muži na fotografii, zrovna když se zvedl vítr a opřel se do chatrných dřevěných zdí staré chaty. V duchu si představil svou příští oběť, dopil jediným douškem whisky ze sklenice a vychutnával si pocit tepla, který se mu rozléval po těle. Hluboko v srdci už dávno věděl, že další na řadě bude Grayson.

Jen doufal, že je ten hajzl připraven zemřít.

Grayson zhasl světla v kanceláři a hvízdl na svého černého labradora, který ho doprovázel už dlouhé roky. „Tak pojď, kamaráde.“ Sturgis zamrčel, neochotně se postavil a líně zavrtěl ocasem. Pak následoval Graysona chodbami úřadu šerifa v okrese Pinewood.

Boxy a stoly byly dnes díkybohu ztichlé a v celé budově se nacházelo jen pár dobrovolníků, kteří si stejně jako on vybrali, že nebudou slavit v rodinném kruhu, ale dají tuto možnost ostatním.

„Končíte?“ zeptala se ho Selena Alvarezová. Nakláněla se nad klávesnicí a dívala se do jasně zářícího monitoru. Na stole jí vychládal šálek čaje.

„Jo, jo.“ Střelil pohledem na hodiny. Bylo deset minut po půlnoci a do budovy se pomalu začínali trousit policisté, kteří buď se službou souhlasili dobrovolně, nebo si jen vytáhli nejkratší sirku, jak se tak říká. „Co vy?“

„Hm, brzy.“ Ohlédla se přes rameno a Grayson si povšiml, jak jí černé vlasy zazářily ve světle zářivek, které visely nad její hlavou. Alvarezová byla nejchytřejším a nejodhodlanějším členem týmu a den co den dokazovala své výjimečné schopnosti. Přesto o ní nevěděl o moc víc, než co si mohl přečíst v jejím životopisu.

A přesně tak to chtěl Grayson i nechat. Bylo v ní cosi ztrápeného a tajemného a šerif už párkrát pocítil nutkání proniknout pod její tvrdou skořápku, aby zjistil, co ukrývá, ale pokaždé si to rozmyslel. Zajímala se o něj. Nebyl tak zabedněný, aby nepoznal chemii přitažlivosti, když na ni narazil. Dokonce jí chtěl oplatit stejnou mincí, ale vzdal to. Nechtěl míchat do práce milostné pletky a nebyl ani připraven na další vážný vztah, ačkoliv od posledního rozvodu uběhla už řada let. Zrada jeho exmanželky Cary ho zasáhla hluboko a příležitost u Alvarezové už beztak promarnil. Jeho druhé manželství netrvalo ani rok a skončilo opět kvůli Caře, kterou se mu nepodařilo zcela vypudit z mysli. Alvarezová si možná myslela, že se do něj zakoukala, on byl však přesvědčen, že v něm spíše viděla hrdinu. Samozřejmě neprávem. Ano, vycítil její zájem, než jí ho však stačil opětovat, zamilovala se do jiného muže. A Grayson věděl, že lepšího by k sobě nenašla.

Přesto…

„Veselé Vánoce,“ popřál jí a ledabyle mávl rukou.

„Vám taky.“ Její úsměv, který se jí mihl ve tváři a který byl tak vzácný, že Grayson občas pochyboval, jestli ho ještě někdy uvidí, se dotkl tajného místečka v jeho srdci. Kývl na ni a otočil se. Zapnul si zip u krku a natáhl si rukavice, pak se pustil se svým psem v patách dlouhou chodbou ozdobenou třpytivými lucerničkami a stříbřitými vločkami, za což vděčil své přehnaně starostlivé sekretářce, která Vánoce brala smrtelně vážně.

Grayson si ale výzdoby sotva všiml. Myšlenky měl pořád temné a zmatené a všechny se točily kolem Alvarezové, která se krčila nad stolem. V duchu přemýšlel, jestli neudělal příliš velkou chybu. Takovou tu chybu, která chlapovi změní celý život. Nedávno ale málem přišla o život a Grayson byl rád, že to nakonec dobře dopadlo.

Zpomalil a ohlédl se. Možná nastal čas udělat ten důležitý krok, aby se o ní dozvěděl víc, aby zjistil, co se v ní děje… Možná…

Podíval se ale opět před sebe a zrychlil, zvuk jeho rázných kroků se zase nesl prázdnou chodbou. „Blbče,“ napomenul se polohlasem a v duchu si vlepil pohlavek. Vzápětí už ramenem otevřel dveře a vstoupil do chladné montanské noci.

Kromě několika hodin ve společnosti bývalé švagrové a neteří bude Vánoce trávit o samotě, uvědomil si s úšklebkem.

Nebude to poprvé.

A nejspíš ani naposledy.

Kapitola 2

„Říkal jsem přece, že chci, abychom byli spolu. Navždy.“

Nate Santana stál před krbem ve své staré chatě a cosi lovil v přední kapse svých džínů. Zanedlouho z ní vyndal malou krabičku potaženou sametem.

„Proboha!“ Regan Pescoliová zírala na tu drobnou krabičku, jako by to byl flakonek s prudkým jedem. Dokonce o krok ustoupila, ale to Santanu neodradilo od toho, aby poklekl na koleno, otevřel krabičku a podržel ji v dlani. Na podložce z bělostného saténu se třpytil diamantový prsten. Oči se jí zalily palčivými slzami. Připomínaly jí, že se pod tou tvrdou skořápkou skrývá naivní a bláhová holka. „Nemusíš… teda, chci říct… Nemůžu… Ach, proboha…“

„Regan Pescoliová, vezmeš si mě za muže?“

Podíval se jí přímo do očí a Regan začalo jihnout srdce. Zuřící bouře lomcovala okenními tabulkami, Regan ale měla pocit, jako by existovala jen ta stařičká chata a v ní oni dva a Santanův husky, který spokojeně spal v rohu místnosti. „Asi jsem to měl udělat předtím, než jsem ti řekl, že bych si tě chtěl vzít.“

„Myslíš požádat mě o ruku?“

„Jo.“

„To by bylo hezké.“ Snažila se, aby její hlas zněl pevně a tvrdě. Nechtěla, aby viděl, jak hluboce ji jeho slova dojala.

„Neodpověděla jsi mi.“

„No jo, vidíš. Já vím…“ Kousla se do jazyka. Jednoduchá odpověď by měla znít jednoduše: „Ano, ano, tisíckrát ano!“ Pak by se k němu měla přitisknout a bulet štěstím, zatímco on by jí nasadil prsten na prst a pak by si ji odnesl do maličké ložnice, kde by se milovali celou noc.

Zamrkala, aby tuto část svých úvah rychle vytěsnila z hlavy. Neměla jednoduchý život. Nebyla princezna a tohle nebyla žádná pohádka. Ne, byla dospělou ženou, dokonce policistkou, měla dvě dospívající děti… A za sebou dvě manželství. Její první manžel, Joe Strand, také pracoval u policie a zemřel při výkonu služby. Byl její láskou ze střední. Jenže pak otěhotněla, a to znamenalo začátek bouřlivého manželství, z něhož vzešel její syn Jeremy, který byl stejně krásný a tvrdohlavý jako jeho otec. Pak přišlo manželství číslo dvě s kamioňákem Lukem „Štístkem“ Pescolim, který byl pohledný a okouzlující. Letos u něj měly obě její děti trávit Štědrý den. Ani tohle manželství netrvalo dlouho, ale Regan byla za něj vděčná, protože z něj vzešla krásná, chytrá a hubatá Bianca, která ve svých šestnácti letech pořád věřila, že se svět točí jenom kolem ní.

Dvě pohromy.

Byla připravena na třetí?

„Pro lásku boží, Nate,“ řekla, zavřela mu dlaň do pěsti a vytáhla ho na nohy. „Já na tohle nejsem připravená. A ty to víš. Co to sakra děláš?“

„Žádám tě o ruku,“ vysvětlil suchým hlasem.

„Jo, jasně, to mi došlo, ale…“

„Ale co?“ zeptal se a v očích mu zajiskřilo. Byl to odraz od řetězu vánočních lucerniček, který pověsila nad okno v hlavní místnosti? Nebo se jí jen zdálo, že ho její rozpačitá a zmatená odpověď pobavila?

„Už jsme o tom přece mluvili. Myslela jsem, že to chápeš. Miluju tě, to přece víš, ale já a manželství… Prostě to nikdy nefungovalo.“

„Protože sis vybírala špatné chlapy.“

„Nebo oni špatnou ženskou,“ poznamenala. Viděla, že se Santana nadechuje k námitce, a tak rychle zvedla ruku, aby ho zarazila. „Ty víš, že věřím, že na rozbití manželství nikdy nenese vinu jenom jeden. Na to vždycky musejí být dva. A spousty tvrdé práce a…“ Posadila se na starý otoman. Teď to byla ona, kdo vzhlížel k Santanovi, jako by ho tiše prosila. „Upřímně… Já ani nevím, jestli to dokážu.“

„Může to být legrace.“

„Nebo katastrofa. Moje děti…“

„… si na to zvyknou. Nemůžeš žít jenom pro ně, to přece víš. Musíš udělat i něco pro sebe.“

„Já vím, ale…“

„Ale co?“ Zdálo se, že jeho hravá nálada byla ta tam. „Buď se za mě provdat chceš, nebo ne.“

„Jo, kdyby to bylo tak jednoduché.“

„Bude to tak jednoduché, jak sama budeš chtít.“ Uličnicky srazil své černé obočí a Regan opět začalo tát srdce. Stál v místnosti v obnošených džínách, černém tričku a rozepnuté flanelové košili s rukávy vyhrnutými až k loktům. Vypadal drsně a dokonale mužně. Byl také chytrý jako liška a sebejistý, tento kovboj s temnou minulostí ji zkrátka přitahoval od chvíle, kdy se jejich pohledy poprvé setkaly.

Takhle to ale se Santanou bylo pořád. Stačil mu jeden pohled a ona celá zjihla. Považovala se za silnou ženu, kterou nikdo neopije rohlíkem, neústupnou policejní vyšetřovatelku s pověstí dubové palice. Nikdy nebyla nerozhodná.

Tedy dokud nedošlo na Santanu a svatbu.

Jeho gesto by ji vlastně nemělo tak překvapovat. Věděla, že se k něčemu takovému schyluje. Bylo to jako kulka, které se nemohla vyhnout. Nevěděla, jestli je připravena. Vlastně si nebyla jistá, jestli na něco takového někdy připravena bude.

„No tak, Regan,“ začal a Pescoliová měla dojem, že v tónu jeho hlasu zaslechla i náznak podráždění. „To je tak těžké říct ‚Ano‘?“

Zakroutila hlavou. „Ne. Tahle část je docela lehká… Těžké je všechno ostatní. Víra, že to bude fungovat, že se budeme milovat až do konce života, že se to všechno nepromění v katastrofu, kdy si budeme akorát oplácet naschvály.“

„To se nestane,“ řekl pevným hlasem a ona mu na sekundu uvěřila. „Ne mezi námi.“

„Jasně. Tomu věří každý, kdo před Bohem zakládá rodinu… Dokud se neocitne před smírčím soudcem.“

Santana chvíli mlčel, pak zaklapl krabičku a postavil ji na stůl. „Tak víš co? Jsou Vánoce. Na rozhodnutí máš týden.“

„Cože? To má být ultimátum?“ Nemohla uvěřit svým uším.

„Vidíš, jaká jsi skvělá vyšetřovatelka,“ poznamenal uštěpačně a pousmál se. Pak se sklonil ke krbu a začal se věnovat ohni. Holýma rukama přiložil na řeřavé uhlíky pár borovicových polínek, potom vstal a oprášil si dlaně. Pescoliová celou dobu sledovala, jak se mu džíny napínají na zadku, a když si uvědomila, že na něj nepokrytě zírá a hlavou se jí přitom honí myšlenky plné hříchu, byla ze sebe otrávená ještě více.

„Nechci se nechat zatlačit do kouta. Nesmíš mě k rozhodnutí nutit.“

„To já přece nedělám.“

„Že ne?“

„No dobře. Tak o tom takhle přemýšlej.“ Pokrčil rameny a oheň za ním hlasitě zapraskal. „Podívej, nebudu na tebe nijak tlačit. Vlastně se budu držet stranou a zítra k tobě nepřijedu. Užij si den se svými dětmi. Ale na Nový rok očekávám, že uslyším, že jsi připravena plánovat společnou budoucnost a že se přestěhuješ se mnou i s dětmi do nového domu… Nebo ne. A jestli usoudíš, že se nemůžeš vázat, tak bychom měli důkladně zhodnotit, co mezi námi vlastně je.“

„A?“

„A jestliže to nefunguje, tak bychom se tomu měli postavit čelem. Co ty na to?“

„Víš, co já si myslím? Mezi námi je něco krásného, i když to není nic… Ehm… Konvenčního… Ale podle mého názoru to mezi námi funguje. Žádná pravidla. Ty si děláš svoje a já si taky dělám svoje a všichni jsme spokojení.“

Jeho významný pohled ji usvědčoval ze lži. „V tom případě mě vůbec neposloucháš! Já přece říkám, že chci, aby ses stala mojí ženou. Chci, aby z nás byla rodina. Na začátku to byla… Ehm… Parádní zábava.“ Přikývla a vybavila si, jak jejich žhavý vztah začal. Zpočátku skutečně šlo čistě o fyzickou přitažlivost. „Ale vyvinulo se to do tohohle…,“ ukázal rukou na ni a pak na sebe, „… vztahu.“ Pescoliové se stáhlo hrdlo. Chtě nechtě ale musela se Santanou souhlasit. „A máš pravdu, je to úžasné.“

„Naprosto úžasné!“ Pescoliová teď neměla na mysli jen nejlepší sex svého života, mluvila o pocitu sounáležitosti a důvěry. Dovolila tomuto muži poznat všechny stránky její složité povahy a milovala ho navzdory všem jeho chybám.

„A já teď chci tohle všechno, co mezi námi je, posunout na další úroveň. Záleží na tobě.“

Náhle měla Pescoliová dojem, jako by se pokoj kolem nich scvrkl a jako by v celém vesmíru existovali jen oni dva, což bylo zvláštní, protože stále vnímala i svůj aspekt matky. Pomalu vydechla a řekla: „Tohle není otázkou chtění ani touhy. Ani snu o našem společném životě. Musím uvažovat prakticky.“

Ten drzoun Santana se pousmál… Tím svým líným rošťáckým úsměvem, při němž mu mezi rty bleskly bělostné zuby, úsměvem, který jí připadal tak strašně sexy. „Ne, tohle je otázkou strachu,“ oponoval, spojil ruce a postavil ji na nohy. „Tvého strachu.“

„Blbost.“

„Ty víš, že mám pravdu.“

Náhle cítila, že má slzy na krajíčku. Sakra! Připadala si tak slabá… Tak žensky slabá! „Já jenom nechci, abys mě nakonec nenáviděl.“

Santana se pousmál a objal ji. „Opravdu si myslíš, že se tohle může stát?“

„Jo.“

„V tom případě mě neznáš, miláčku. Ani trochu.“ Než stačila zareagovat, přitiskl ji k sobě a políbil ji na čelo. Jen tak zlehka, sotva jí přitiskl rty k pleti. Měl horký dech a silné paže a ona cítila nutkavou potřebu zcela se jim poddat. „Jsou Vánoce. Neměli bychom se hádat.“

„Je to vůbec možné?“

„Možná ne.“ Zvedla hlavu, aby se mu podívala do očí. Uviděla v nich jiskřičku pobaveného veselí, ale hlouběji uviděla ještě něco silnějšího, něco, co před ní Santana ihned schoval. Věděla, že musí odolat. Věděla, že musí tu hloupost se svatbou ukončit. Neměla ale sílu hádat se a navíc by to stejně k ničemu nevedlo. A navíc měl pravdu: Byly Vánoce.

Vyhledal ústy její rty, políbil ji a zvedl ji. „Počkej…,“ chtěla se mu vzepřít, ale Nate její námitky ignoroval. Odnesl si ji do ložnice a hodil ji bez velkých cirátů na postel. „To si teda dovoluješ hodně, panáčku!“ poznamenala a jen stěží se ubránila úsměvu.

„To si piš!“ Ale to už si lehal vedle ní na starou matraci a začal jí rozepínat svetřík.

„Ty prevíte…“

„Proto mě tak miluješ.“

„Možná.“

„Žádné možná. Určitě, detektive Pescoliová.“ Přetáhl si obě trička přes hlavu a hodil je do rohu místnosti. „A já ti to teď dokážu.“

Zasmála se. „Trochu otřepané, nezdá se ti?“

„Jo.“ Polaskal jí krk, pak zvedl hlavu a přiložil jí špičku nosu k nosu. „Musím najít způsob, jak tě přesvědčit, aby sis mě vzala.“

„Tak hodně štěstí.“

„Má to být výzva?“

„Co myslíš?“

Silnýma teplýma rukama jí sundal svetr. „Výborně,“ zamumlal proti jejím prsům, „protože já bych teď klidně nějakou výzvu přijal, miláčku.“

„Jsi děsný,“ zašeptala a zadržela dech, protože cítila, jak se jí rozpaluje krev v žilách.

„Nejhorší!“ Políbil ji na bradavku a zvedl hlavu. V pološeru se mu zaleskly oči.

Regan vzdychla a pomalu kapitulovala… Pouze v tomto ohledu.

„Alvarezová, nechceš si trochu odpočinout?“ rozezněl se ztichlými opuštěnými kancelářemi úřadu šerifa hlas Petea Watersheda. Prošel kolem jejích otevřených dveří a Alvarezová ucítila zápach cigaret, který k němu neodmyslitelně patřil. Po několika krocích se ale zastavil a pozpátku se k ní vrátil, když mu došlo, že pořád sedí u svého stolu a zírá na fotografie obětí vraha, který děsil Medvědí Brod sotva před dvěma týdny. Tisk ho překřtil na Vraha ledových mumií a tohle jméno se ujalo i mezi lidmi.

„Kolik je vlastně hodin?“ zeptal se Watershed. Vytáhlý, štíhlý dopravní policista, který se neustále buď mračil, nebo trousil drsné vtípky, se také dobrovolně přihlásil na noční službu. Nepatřil mezi Seleniny oblíbence, svou práci ale odváděl dobře a byl ochotný obětovat svůj Štědrý večer, aby ho mohl jiný kolega trávit s rodinou.

„Nevím.“

„A co teda děláš? Snažíš se zahanbit ostatní?“ Ušklíbl se, ale jeho smích se změnil v hlasitý kašel, za což vděčil dvěma krabičkám denně.

„Jo, přesně to mám v plánu,“ řekla a Watershed se zasmál hlasitěji. „Naštěstí se v tvém případě ani nemusím moc snažit.“ Pousmála se.

„Teď jsi mě dostala.“ Záchvat kašle pomalu ustával.

„Ale já už to asi zabalím.“ Alvarezová sebrala ze stolu klíče a kabelku a odsunula se. Poraněná noha ji ještě bolela, Alvarezová ale zatnula zuby a jen potichu sykla. Ačkoliv si to nechtěla připustit, Watershed měl pravdu. Na monitoru viděla časový údaj 1.16. Mohla odejít už před hodinou, ale zůstala přesčas. Zase. Tohoto zlozvyku by se měla konečně zbavit. Tolik let pro ni práce znamenala celý život a na pověsti workoholika neviděla nic špatného. Takový životní styl jí dokonale vyhovoval, dokud zhruba před měsícem znovu nepotkala Dylana O’Keefea. Od té doby byli spolu, a i když jejich vztah rozhodně nepatřil mezi ty nejpoklidnější, tajně doufala, že by se z něj mohlo vyvinout něco trvalého. Dnes byl ale O’Keefe se svou rodinou v Heleně, a tak Alvarezová zůstala sama.

„Výborně, protože jsi tu už přesčas a úřad nás oba platit nemůže.“

Nežertoval. Rozpočet úřadu šerifa byl hodně napnutý. Na začátku prosince Medvědí Brod sužovalo intenzivní sněžení, které nemělo konce. Museli povolat posily kvůli neplánovaným uzavírkám, rozbitému elektrickému vedení a evakuaci starých nemohoucích lidí. Řádění sériového vraha si z rozpočtu ukrojilo další kus.

„Pokud ti rozpočet tolik leží na srdci, tak co tu ještě děláš?“

„Dokončuju hlášení.“ Oči mu potemněly a zamyšleně se poškrábal na strništi, které mu vyrazilo na bradě. „Nehoda u Vřesového sedla.“ Zakroutil hlavou. „Devatenáctileté dítě.“

„Žije?“ vyhrkla Alvarezová a cítila, jak jí žaludek sevřela ledová pěst hrůzy.

„Jen tak tak… Představ si, že bys byla jeho máma a tohle se zrovna o Vánocích dozvěděla.“

„Nebo kdykoliv jindy,“ poznamenala a vzpomněla si na svého vlastního šestnáctiletého syna v Heleně, kterého vychovávala jiná rodina, protože ho kdysi dala k adopci. Mrazilo ji při pomyšlení na Gabriela, který jí jako velká voda vtrhl do života.

„Tak proč tu pořád jsi?“ zeptal se Watershed.

Alvarezová vklouzla do bundy. Téhle otázce se bude muset vyhnout, uvědomovala si. Odpověď by byla příliš osobní. Jelikož se O’Keefe měl vrátit až ráno, chtěla uniknout z domu a před démony vánoční minulosti. „Jenom jsem si chtěla něco dokončit.“

„Na Štědrý den?“

Pokrčila rameny, omotala si šálu ledabyle kolem krku a strčila klíče do kapsy.

„Myslel jsem, že teď pracuješ na zkrácený úvazek, nebo tak nějak.“ Ukázal na její nohu.

Při vzpomínce na boj s posledním sériovým vrahem z Medvědího Brodu, kdy málem přišla o život, se v duchu otřásla. Na rtech však vykouzlila úsměv, který v srdci necítila ani v nejmenším. „Doktor říká, že už můžu.“

„A co šerif?“

„Grayson to chápe.“

„Jasně…“ Očividně jejímu vysvětlení příliš nevěřil, nechtěl v tom ale dál šťourat. „OK, budu muset jít. Šťastné a veselé, Alvarezová. Užij si Vánoce… Teda alespoň to, co z nich zbylo.“

„Mám před sebou celý den, Watershede. Přesněji skoro třiadvacet hodin.“ A ty jí budou připadat jako věčnost. Už teď si přála, aby jí dovolená skončila.

Watershed ji už ale neslyšel. Kráčel směrem k prostorám, kde se nenacházely kanceláře, ale jen toalety.

Úřad šerifa většinou připomínal mraveniště. Neustále tu zvonily telefony, ozývaly se kroky z chodby, v místnostech hučely hlasy policistů i vyslýchaných, znělo monotónní ťukání do klávesnic, tu a tam se někdo zasmál nebo zachrastil pouty. Ale teď, když byla většina světel zhasnutá a v celé budově zůstalo jen minimum lidí, bylo všechno nadpozemsky tiché.

„Tichá noc,“ zašeptala polohlasem, když si strčila pistoli do pouzdra v podpaží a zhasnula světla.

Rychle si zapnula bundu a vykročila k zadní části budovy. Při troše štěstí už nikoho nepotká, a nebude tak muset znovu vymýšlet uhozené odpovědi na otázku, co tam dělá tak pozdě a proč má takovou averzi vůči svátkům.

První půlku života strávila ve Woodburnu v Oregonu mezi členy své rozvětvené hispánské rodiny. Tehdy cítila tu úžasnou atmosféru, která Vánoce provázela. Milovala půlnoční mše s rodinou, vůni tamales, které pekla její babička, smích a radost příbuzných, když se zdobil vánoční stromek, rána, kdy pod stromečkem dychtivě hledala dárky. Vánoce pro ni znamenaly kouzelné období, jako pro každou jinou holku jejího věku.

A pak stačila chvilka, aby o to všechno přišla.

Žaludek se jí zvedl při pomyšlení na bratrance a na to odporné znásilnění, na těch pár minut, kdy tak brutálně přišla o svou nevinnost.

„Už se přes to konečně přenes,“ přikázala si šeptem, když procházela opuštěnou jídelnou. Věděla však, že se přes to nepřenese nikdy. Na světě nebylo dost psychologů, antidepresiv ani vlídných slov, které by jí umožnily zapomenout na tak strašnou bolest. Pořád si v srdci ponese hlubokou ránu, která se jí zacelila jen na povrchu.

Už se s tím ale naučila žít a nyní… Nyní dokonce opět pocítila lásku.

Snad!

Na rozdíl od potemnělých prostor u kanceláří v jídelně jasně zářila světla na stropě a vypadalo to, jako by se v plné síle odrážela i od umakartových desek stolů. Navíc všude po stěnách i ze stropu visely stříbrné vločky a zlaté fáborky, které na Alvarezovou pomrkávaly jako tajemná zrcátka.

Recepční Joelle Fisherová Vánoce zkrátka milovala. Vlastně milovala všechny svátky. Slavila všechno od 4. července po Mezinárodní den stromů nebo Svátek americké vlajky. Vyhledávání těch nejpodivnějších svátků a plánování jejich oslav bylo jejím největším koníčkem. Nikdy ovšem nezářila tak, jako když se přiblížil konec roku a s ním i ty největší svátky: Halloween, Díkůvzdání a Vánoce. Bum, bum, bum! Od poloviny září až do patnáctého února Joelle plnila své životní poslání a šířila do světa lásku a krásu.

Ale Alvarezové se z toho zvedal žaludek.

Joelliny představy oslav se koncentrovaly do těch nejzářivějších, nejblyštivějších a nejnevkusnějších dekorací, jaké se dají sehnat. Alvarezová pochybovala, že by Bůh ocenil všechny ty divoce blikající lucerničky, které slabším povahám způsobovaly závratě, ale… Kdo ví. A Alvarezová si nechtěla stěžovat nahlas jako její partnerka Pescoliová.

Na plastovém tácku ve tvaru sněhové vločky ještě zůstalo pár kousků cukroví ve tvaru soba. Alvarezová ale odolala pokušení, protože se chtěla vrátit ke zdravé stravě a pravidelnému cvičení co nejdříve. Když vystoupila z budovy, náhlá bolest v noze jí znovu připomněla zápas s tím šíleným monstrem. Snažila se však bolest ignorovat a soustředit se na to, že teď vede mnohem spokojenější život. Bude-li se snažit dostatečně, možná jí do srdce vstoupí duch Vánoc a rozehřeje jí duši…

Možná.

Na tom se porota ještě neshodla.

Kapitola 3

Pescoliová uháněla jako o závod.

I když sněžilo a rychlá jízda byla přinejmenším riskantní, Pescoliová doslova stála na plynu a uháněla ve svém džípu po klikaté cestě, která se vinula přes kopce a hluboké kaňony. Hučení motoru představovalo jediný zvuk v okolních ztichlých borovicových a jedlovcových lesích, které už přikryla deseticentimetrová vrstva čerstvého bělostného prašanu. Vypadalo to tam jako v pohádce, ale Pescoliová si toho sotva všimla, jak byla unavená. Za celou noc prakticky nezamhouřila oka, převalovala se ze strany na stranu a v hlavě se jí motal rej různých myšlenek. Se Santanou se milovali skoro do dvou do rána. Pak se pokoušela usnout, ale nedařilo se jí to. Má jeho nabídku přijmout? Dokáže se vzdát své nezávislosti? A co pak bude s dětmi? S prací? Co bude s jejím životním stylem, který po rozchodu s Lukem pilovala do takové podoby, aby vyhovoval jen jí?

Svatba se Santanou jí připadala jako pitomost. Ale jak tak seděla v příjemně vyhřátém interiéru svého SUV, uvědomovala si, že nebýt hořkých zkušeností z předchozích manželství, patrně by si nenechala ujít příležitost stát se jeho ženou. Ona si už ale vytrpěla své, a i když se pomalu začínala přiklánět k jeho názoru, vadilo jí, že jí dal doslova nůž na krk.

Podřadila před zatáčkou a pomyslela si, jak směšné to je. Měl právo opustit ji, kdyby se vztah nevyvíjel podle jeho představ. Přesto ji to štvalo.

Přepnula stěrače na vyšší rychlost a jejich gumové lišty začaly zběsile odhrnovat sníh z předního okna, zatímco motor vrčel a pneumatiky monotónně hučely. Policejní vysílačka trochu praskala, a tak Pescoliová zapnula rádio, kde už asi po milionté za letošní vánoční sezónu hráli „Have a Holly Jolly Christmas“ od Burla Ivese. Rychle tedy přeladila na jinou stanici, kde zase jen běželo zpravodajství nebo se mluvilo.

Ráno měla vidět svoje děti… Přesněji po poledni, jelikož Jeremy poslední dobou nedokázal vykopat svůj zadek z pelechu před jedenáctou. Neměla moc času. Pescoliové vadilo, že na Vánoce neměla děti jen pro sebe, ale nemohla s tím nic dělat. Luke byl strašný manžel, ovšem jako nevlastní i vlastní otec byl o kapku lepší, ačkoliv z jeho nové ženy zrovna nešílela radostí. Michelle, které ještě nebylo třicet, měla dokonalou postavu, a i když se navenek prezentovala jako typická blondýna, byla podle Pescoliové alespoň o trochu chytřejší, než jak působila.

Teď kvůli Santanově návrhu mířila za svým šéfem. Přepadnout ho zrovna ve sváteční ráno na Vánoce možná nebyl nejlepší nápad, ale Grayson patřil mezi šéfy, kteří si na své podřízené udělají čas kdykoliv, ve dne v noci. Alespoň to tak minulý týden říkal a Pescoliová byla odhodlaná vzít ho za slovo. Potřebovala poradit a měla jen týden na to, aby si všechno promyslela. Chtěla vědět, jestli by mohla pracovat třeba na poloviční úvazek, nebo zda by bylo možné upravit jinak pracovní dobu. Jeremy se sice zrovna chystal opustit rodné hnízdo, ale Bianca ještě pořád chodila do školy, takže by jí jen prospělo, kdyby jí Pescoliová mohla věnovat více času. Pokud Pescoliové na její práci něco vadilo, pak to byl fakt, že ji okrádala o čas s dětmi. Oddanost práci také zcela jistě patřila mezi faktory, které stály za rozpadem obou jejích manželství.

Rozhodně se ale práce nechtěla vzdávat. Ani za nic! Své zaměstnání milovala a navíc v něm byla zatraceně dobrá. V poslední době, když se Alvarezová dávala dohromady, pracovala s Brettem Cagem, který sice byl dobrým poldou, ale příliš si spolu nerozuměli. Měla pocit, jako by na stanici nic neklapalo. Ale teď byla Alvarezová zpátky a najednou všechno zase šlapalo jako dřív.

Možná by mohla jen omezit čas, který tráví v práci mimo domov, přemýšlela. Nebo by mohla začít pracovat jako soukromé očko. O’Keefe o tom mluvil a jí se ta myšlenka zamlouvala. Docela. Nezpochybnitelnou pravdou však zůstávalo, že svou práci milovala. Sice ne tolik jako své děti, ale hodně.

A co Santana? Miluješ ho víc než práci pro úřad šerifa v okrese Pinewood?

„Mícháš jablka s hruškami,“ řekla si, když v rádiu začala pravidelná relace o počasí. „Jablka s hruškami.“

V kávovaru se zrovna vařil hrnek čerstvého kafe, jehož opojná vůně, na kterou se Grayson těšil od chvíle, co otevřel oči, zaplnila celou kuchyň. Byl ranní ptáče. Vždycky takový býval, a to i v letech, kdy chodil na noční a denní, to když pracoval jako dopravní policista. Jeho ženě noční směny vadily, ale on tenkrát bral všechno, co mu nabídli, a námitky Cary byly platné, jako když hrách na stěnu hází.

Rozpadajícímu se manželství nepomohl ani fakt, že odmítal jít do hádek o své práci a že nereagoval na výtky typu: „Dáváš zaměstnání přednost před vlastní ženou.“

Nalil si kávu a znovu se podíval na telefon, kde měl zprávu od Pescoliové, že ho jede navštívit. „Taky tě zajímá, co se děje?“ zeptal se svého psa. Černý labrador Sturgis, který zrovna lačně hltal vodu z misky vedle zadních dveří, se ohlédl přes rameno a zavrtěl ocasem.

Co proboha Pescoliová potřebuje tak naléhavě, že k němu kvůli tomu jede zrovna o Vánocích? Možná nese špatné zprávy… Nebo si chce stěžovat na Joelliny veletoče v kanceláři. Pescoliová nebyla zrovna milovnice tradic, celé Vánoce ale vždy chtěla trávit s dětmi. Určitě by k němu zrovna teď nejela, kdyby to nebylo opravdu důležité. „To se ale za chvíli dozvíme,“ vydechl a zadíval se ven z okna.

Přes noc napadlo dobrých deset centimetrů sněhu, pokud se mohl spolehnout na odhadovanou tloušťku sněhové pokrývky na zábradlí verandy. Ve své prostorné chatě, kterou vlastníma rukama renovoval několik let ve svém volném čase, měl dostatek soukromí. Zatím přistavěl druhou koupelnu, opravil tu první a teď přemýšlel o rekonstrukci kuchyně. S tím ale rozhodně nebude nijak spěchat. Staré dřevěné poličky a bytelné skříňky plně vyhovovaly jeho staromládeneckému způsobu života. Zatím…

Sturgis k němu opět vzhlédl. Voda mu z tlamy kapala na stařičkou dřevěnou podlahu. „Víš, že máš problémy s pitím, že jo?“

Pes ho znovu odměnil zavrtěním ocasu. Grayson se pousmál, podrbal věrného kamaráda za ušima a odložil si nedopitý hrnek na oprýskanou linku. „Šťastné a veselé, chlupáči,“ řekl, ale v duchu už přemýšlel o dni, který měl před sebou. Bývalá švagrová ho pozvala k sobě domů na večeři. Hattie, která bývala manželkou jeho bratra Barta, ho obvykle zahrnovala do svátečních plánů své rodiny a on obvykle pozvání přijímal, i když to bylo komplikované. Velmi komplikované. Hattie byla místní děvče, které v mládí randilo se třemi ze čtyř kluků Graysonových… Včetně Dana.

Takže to byla trochu ošemetná záležitost.

Nakonec si vzala Barta a porodila mu dvojčata. Když se manželství rozpadlo, odstěhovala se z ranče. Rozchod byl hořký a sklíčený Bart se nakonec oběsil ve stodole.

Nebyla to hezká doba. Jejich vztah měl navíc další lehce incestní aspekt. Hattie byla mladší sestrou jeho exmanželky Cary… Přesněji nevlastní sestrou, která vyrůstala jinde. Jo, s Hattií to bylo komplikované. Byl to takový rodinný propletenec, k němuž mohlo dojít pouze ve městě o velikosti Medvědího Brodu.

Hattii pochopitelně Bartova smrt strašně sebrala. Dokonce tvrdila, že by si nikdy sám nesáhl na život. Důkazy hovořily jasně, ale ona se zkrátka rozhodla ignorovat je. A tak kdykoliv byla u Graysonů, a zdálo se, že po Bartově smrti u nich byla ještě častěji než dříve, nadnesla otázku smrti exmanžela s tvrzením, že by si sám nikdy život nevzal. Svou častou přítomnost u Graysonových vysvětlovala tak, že chce, aby její dcery poznaly rodinu svého otce. Možná to byla pravda, ale Danovi bratři Cade a Velký Zed věřili, že její motivy nebyly tak čisté. Bez velkých okolků tvrdili, že Hattii zajímá ranč a rodinné peníze.

„Proboha Dane, jak můžeš být tak naivní?“ zeptal se ho Cade, když byl naposledy na ranči. „Copak ji neznáš? Vždyť jsi s ní chodil.“ Opíral se spolu se svými dvěma bratry o ohradu vedle stodoly. Sledovali dobytek, kterému díky mrazivé zimě zhoustla srst. Zvířata se scházela u brány stodoly, aby se nakrmila, a od tlam jim stoupaly obláčky páry.

„To je stará historie,“ odpověděl Dan. „A navíc…“

„Ale jo. Já vím, neboj. Taky jsem si tím prošel.“ Cade se při té vzpomínce zlověstně zamračil a Velký Zed, který byl o deset centimetrů vyšší a o dobrých dvacet kilo těžší, si bratry změřil pohledem. Cade pokračoval: „Rozdíl je v tom, že já jsem dostal rozum.“

„Trochu,“ poznamenal Velký Zed. Nejstarší z bratrů Graysonových byl obvykle tišší než výbušný Cade i Dan, který sice nedával emocím tak snadný průchod jako Cade, ale svůj názor si pro sebe rozhodně nenechával.

„Co tím myslíš?“ zeptal se Cade.

„Jenom to, co říkám. Trochu ses přes ni přenesl.“ Zed pokrčil svými rozložitými rameny. „A trochu ne.“

„Co ty o tom sakra víš?“ zavrčel Cade a nakopl hroudu hlíny, která vyčnívala ze sněhu. „Chtěl jsem jenom říct tady bratříčkovi…,“ ukázal rukou v rukavici na Dana, „… aby si dal bacha.“

Dan si rady svého bratra samozřejmě k srdci nebral. Ani trochu ho nezajímalo, jaké má Hattie motivy. Zajímal ho osud dvojčat McKenzie a Mallory. Sám žádné děti neměl a tito dva energičtí osmiletí špunti se mu vryli hluboko do srdce.

A tak souhlasil s večeří. Dokonce v hračkářství v Missoule koupil jakési holčičí hry a vložil je do červených dárkových taštiček, které vycpal zeleným krepovým papírem a ovázal zlatými stuhami. Jako vždy schoval každé z Bartových dcer do taštičky šek. Na studia. Alespoň to pro ně udělat mohl, říkal si.

Doufal jen, že si Hattie tentokrát nechá pro sebe své názory na Bartovu sebevraždu. Ale asi doufal nadarmo, protože o tom mluvila už před dvěma týdny.

„Přemýšlej o tom,“ řekla mu tenkrát. „Opravdu věříš, že by se tvůj bratr oběsil? To přece není Bartův styl.“ Zadívala se do neurčitého bodu v dálce. „Kdyby mi někdo řekl, že si vzal koně, odjel k Vlčímu průsmyku a zastřelil se vlastní zbraní… Tomu bych možná věřila. Možná. Pořád je tu obrovské kdyby.“

„Hattie, Bart měl deprese.“

„Spousta lidí má deprese,“ obořila se na něj a v očích jí zaplálo. „Proto přece vynalezli antidepresiva.“

„Ale antidepresiva také nebyla Bartovým stylem,“ namítl a Hattie se do hádky nechtěla pouštět. Cítil však, že se k tomuto tématu bude chtít vrátit. Jeho bývalá švagrová byla po čertech umanutá.

Podíval se na hodinky a zamračil se. Bude muset přiložit do kamen. Zanedlouho přijede Pescoliová a s ní i záležitost, která podle všeho nemohla počkat.

„Tak se do toho pustíme,“ řekl psovi a natáhl si boty, které nechal stát u zadních dveří. Když otevřel, dovnitř se ihned vehnal ledový vzduch. Sturgis přiběhl ke dveřím a vystřelil ven jako šíp. Grayson si narovnal stetson na hlavě a vyšel na verandu. „Fajn,“ zamručel a podíval se na hromádku dřeva za dveřmi. Dobře, ještě trochu ho naštípe.

Koneckonců trocha pohybu ještě nikdy nikoho nezabila.

Tik-tak. Tik-tak. Tik-tak.

Čas ubíhal příliš rychle. Neměl celý den. Bylo zrovna sváteční ráno a on se musel objevit na několika místech, aby si vyrobil alibi.

Přesto čekal.

Krčil se v příkrém svahu nad Graysonovou chatou a sledoval kouř stoupající ze starého komína, kterému chybělo víc než několik cihel. Čekal na správný okamžik. Netrpělivě. Rukou v rukavici pohladil hlaveň pušky a zadíval se na ledem potažená okna, kde zahlédl šerifovu siluetu. Šerif párkrát prošel kolem, ale ani jednou se u okna nezdržel.

Sníh se teď sypal rychleji. Velké tlusté vločky se točily ve větru a zastiňovaly mu výhled. Vánice byla komplikací, ano, ale zároveň mu poskytovala skvělé maskování.

Ovládl nutkavou potřebu podívat se na hodinky.

Svítání už dávno skončilo, takže měl zpoždění.

Copak se ten chlap na chvíli nezastaví? Copak se nemůže na chvíli postavit k některému z oken obrácených ke svahu?

Fajn, ty hajzle. Pojď k tatínkovi!

Náhle se otevřely zadní dveře a Graysonův černý labrador se vyřítil přes verandu a schody rovnou do sněhu.

Vrahovi se mírně stáhl žaludek. Pes by mohl znamenat problém. Kdyby ho ucítil a začal štěkat, nebo kdyby se k němu vydal, Grayson by mohl něco vytušit. Na psa určitě vystřelit nemohl. Přesto zatnul zuby a opřel pušku o nerovný povrch trouchnivějícího pařezu, který si vybral za úkryt. Podíval se skrz mušku a čekal. Vteřiny plynuly…

Tak pojď. No tak!

Dveře se hlasitě zavřely a na verandě se ozvaly kroky.

Perfektní…

Vrah se usmál a namířil pušku na verandu.

Tik-tak. Tik-tak. Tik-tak.

Musí to být dokonalá trefa. Zanedlouho už stiskne spoušť a odešle Graysona ke Stvořiteli. To pomyšlení bylo jako hřejivý, slaďoučký, medový balzám, který tišil jeho duši. To bude nádherná pomsta. Cítil nedočkavost, nesměl se jí ale poddat. Ještě ne. Vědomě zklidnil divoce pulzující srdce i ruku. Zadíval se skrz hledáček optiky, zamířil a sledoval vysokého muže, jak kráčí se sekyrou v ruce ze schodů. Ten pitomý čokl běhal tam a zpátky. Byla to komplikace, ale zatím si naštěstí nevšiml, že je Grayson sledován.

Hodný chlapec. Jen tak dál.

Grayson přešel příjezdovou cestu. Vepisoval nohama stopy do čerstvého sněhu až ke garáži, kde skladoval hromadu špalků. Teď začal špalky štípat. Dřevo praskalo a odlétalo od ostří sekyrky na zem.

Už chtěl stisknout spoušť, v dráze mu ale stál strom, takže ještě zadržel. Pod lyžařskou maskou se mu srážel pot na obočí, když si uvědomil, jak dlouho čekal na tuhle chvíli, kdy se Graysona zbaví jednou provždy.

Tvoje chvíle přišla, šmejde.

Prásk! Další polínko se rozskočilo na dva kusy. Pak další.

No tak, no tak. Kolik toho dřeva vlastně potřebuješ?

Samozřejmě se mu nedostalo žádné odpovědi.

Konečně Grayson posbíral popadané dřevo, naskládal si ho na ruku a vyšel na volné prostranství.

Zadíval se na pohybující se cíl… Zamířil… Posunul si oběť přímo do středu kříže na optice. Pomalu začal mačkat spoušť.

Haf! Haf!

Kaňonem se neslo hlasité štěkání.

Pes! Kde je sakra ten zatracený čokl?

Podíval se do strany, aniž by pohnul hlavou nebo rukama. Periferním zrakem zahlédl, jak se cosi černého mihlo mezi stromy.

To snad ne! Vypadni, ty smetáku!

S nervy napjatými k prasknutí si musel připomenout, že je proti větru. Pes ho v žádném případě nemohl…

„Sturgisi!“ zaduněl kaňonem šerifův hlas, který byl dost silný na to, aby strhl lavinu.

Ztuhl.

„Ke mně!“ přikázal Grayson a zamračeným pohledem se zavrtal do zalesněného svahu, jestli mezi stromy neuvidí toho svého podvraťáka.

Sakra!

Srdce mu bilo jako o závod, nervy měl napnuté jako tětivu luku.

Soustřeď se! Nesmíš se nechat rozptýlit. Tohle zvládneš… Znovu se zaměřil na svůj cíl. Grayson se natočil, takže nyní stál čelem k němu. Skvělé.

Znovu zlehka zatlačil na spoušť.

Znovu se ozvalo hlasité zaštěkání.

Do háje!

Grayson vykročil od domu a ztratil se za houštím mladých stromků. Ty hajzle! Musel se s ním vypořádat co nejdříve. Potřeboval dokonalou střelu. Musel už teď zmáčknout tu zatracenou spoušť.

V hlavě se mu ozvalo známé hučení. Olízl si rty. Koutkem oka zahlédl, že pes od něj nebyl daleko.

„Sturgisi, k noze!“ rozkázal Grayson a zadíval se přímo k pařezu, který si vrah vybral za úkryt.

Pes se zastavil a začenichal ve větru.

Černý labrador stál jako socha. Uši měl výstražně postavené a díval se přímo na něj. Neposlechl Graysona, ale ani nezačal štěkat. Jen se díval.

To nebylo dobré.

Po zádech mu přeběhl mráz a přemýšlel, že bude muset zastřelit i psa. Co naplat?

Grayson se zastavil a natočil hlavu na stranu, jako kdyby vycítil, že ho někdo sleduje.

Vrah se teď snažil psa ignorovat a soustředit se jen a jen na svůj cíl.

Tik-tak. Tik-tak. Tik-tak.

Hučení se měnilo v ohlušující rámus.

Teď!

Hučení stále sílilo…

Posunul hlaveň pušky a znovu uvěznil Graysona ve středu kříže.

Zrovna když měl svůj cíl opět na mušce, došlo mu, že sílící hučení přichází zvenčí. Způsobilo ho blížící se auto, patrně nějaké velké SUV. Zvuk jeho motoru se nesl kaňonem, jak auto šplhalo do kopce.

Návštěva?

Ve sváteční vánoční ráno? U odlehlé Graysonovy chaty?

Žádná jiná stavba se v blízkosti nenacházela.

Hučení motoru sílilo… Jako by vrahovi dunělo v hlavě.

Ne! Ne! Ne! Tohle neměl v plánu! Návštěva může všechno pokazit.

Tik-tak. Tik-tak. Tik-tak.

Skrz hustou vánici se díval na Graysona, který pořád v ruce držel naštípané dříví. Šerif vykročil k chatě. Zastavil se na volném prostranství, jako by i on konečně zaslechl zvuk blížícího se vozu.

Nevšímej si toho. Soustřeď se!

Necelých sto metrů od chaty zahlédl džíp.

Teď!

Stiskl spoušť.

Prásk! Pažba pušky ho kopla do ramene.

Graysonovo tělo sebou divoce trhlo a odskočilo dozadu. Šerif rozhodil rukama a otočil hlavu. Dříví se rozlétlo do všech stran a ztratilo se v pokrývce čerstvého sněhu. Klobouk mu slétl z hlavy, ale šerif pořád stál na nohou. Vrávoral, ale už začal klesat. To nestačí!

Tiše vzdychl a znovu stiskl spoušť. Puška štěkla. Grayson se otočil jako loutka, pak padl k zemi. Na prsou a na krku se mu objevila krev, která začala barvit bělostný sníh nádherným karmínem.

„Chcípni, ty hajzle,“ zašeptal ve chvíli, kdy se v ranním světle zaleskla dvojice reflektorů přijíždějícího vozu.

Sakra!

Světla reflektorů sílila a vzápětí olízla stěnu chaty. Džíp se rychle blížil. Řidič zjevně pospíchal, jako by tušil, že se něco děje.

Musí zmizet. Hned. Nemá času nazbyt.

To zatracené psisko zoufale zavylo. Vrah překotně otočil zbraň proti zvířeti a zaměřil ho. Jenže v tu chvíli džíp zastavil.

Neměl čas.

I když by psa zaručeně zastřelil, zarazil se.

Kdyby vystřelil, prozradil by se. Ať už ten džíp řídil kdokoliv, musel by ho vidět. Musel by mít obrovské štěstí, aby si řidič nevšiml záblesku výstřelu. A to nemohl riskovat.

Mohl by ale zneškodnit řidiče toho auta.

Dveře u řidiče se prudce otevřely a do sněhu vystoupila žena s narudlými vlasy.

Když ji poznal, srdce se mu málem zastavilo. Detektiv Regan Pescoliová z úřadu šerifa v okrese Pinewood! Ta mrcha…

To se podívejme!

Chvilku zvažoval, že ji zastřelí také. Dvě mouchy jednou ranou. Proč ne?

Váhal. Asi by se mu ji nepodařilo trefit ideálně. Navíc má nejspíš zbraň a pes, který se již díval jeho směrem, se pomalu začal pohybovat k místu, kde se schovával. Ne. Nemohl riskovat. Nesměl se nechat chytit. Zbývala mu ještě hromada práce a musel ji odvést perfektně. Bez chyb… Přesně podle plánu.

S divoce tlukoucím srdcem se otočil směrem k hustému zasněženému lesu. Schoval zbraň do pouzdra na zádech a zabodl lyžařské hůlky do sněhu. Pak zmizel skoro tak rychle jako kulka, která zabila šerifa. Měl zpoždění, ale byl rád, že ho nevyčenichal ten mizerný čokl a neodhalila Pescoliová. Opatrně a ve střehu prchal po příkré pěšině. Kličkoval mezi stromy, přeskakoval muldy a celou dobu slyšel zoufalé vytí Graysonova psiska.

Ten čokl ho ale už určitě nedohoní.

A tak zbyli čtyři.

Byli by čtyři, kdyby se trefil lépe a kdyby Grayson skutečně zemřel. Nyní to ale bude muset stačit. Pod svou lyžařskou maskou se usmál.

Sajonara, ty parchante. Máš, co sis zasloužil.

Table of Contents

Připravena zemřít

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3