Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Dáma nikdy neprohrává

Vydání první

Copyright © 2012 by Deborah Gonzales

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2014. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Lady Never Surrenders vydaného

nakladatelstvím Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York v roce 2012

Český překlad © 2016 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2016 Jon Paul

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0373-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0374-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Sabrina Jeffries

Dáma nikdy neprohrává

(ukázka)

Mé drahé sestře, Jamie McCalebbové,

která mi částečně posloužila jako předloha

pro Celii – jsi ta nejlepší sestra,

kterou si žena může přát!

Mé matce Gladys Martinové,

která unikla hurikánu a skončila tím,

že si skládá do řady výtisky mých knih!

Díky, mami, jsi jednička.

A Becky Timblinové za všechno, co děláš.

Díky za vše!

Poděkování

Mnohokrát děkuji Wagneru Diasovi da Silva za cenný přínos týkající se italských a portugalských frází v této knize. Velice si vážím vaší pomoci!

Prolog 1

Drazí čtenáři,

Celia naštěstí vzala vážně můj požadavek, že se má provdat. Pozvala na domácí slavnost několik gentlemanů, z nichž si chce jednoho vybrat.

Jedna věc mi však dělá starosti – Jackson Pinter. Ten detektiv z Bow Street o ni projevuje velice nevhodný zájem. A to se mi nelíbí. Je známé, že je nemanželským synem jakéhosi šlechtice, který se k němu nikdy nepřihlásil, takže se potřebuje dobře oženit, pokud chce posílit své ambice stát se vrchním smírčím soudcem. To znamená, že by ji mohl považovat za vhodnou budoucí manželku.

Netrápilo by mě to tolik, kdybych neměla podezření, že i ona skrývá svůj zájem o toho muže. Přistihla jsem je spolu o samotě víc než jednou a ona na něj občas hledí s tak znepokojivým pohledem plným probouzejícího se poblouznění…

Ostatní vnoučata si myslí, že bych se do toho neměla plést. Dokonce i drahý Isaac (ano, velice jsem se s tím hrozným generálem kavalerie spřátelila) říká, že se šťourám ve věcech, které mi nepřísluší. Ale ona je tak mladá a naivní! A já nemohu stát mimo a nic nedělat, jestliže on má zájem pouze o její postavení a jmění. Už jsem to jednou zažila s její matkou. A znovu to nedovolím.

Ten starý hlupák Isaac tvrdí, že pan Pinter jí rozhodně není fascinován ze zištných důvodů. Přísahá, že ji ten chlap sleduje očima, kdykoli je mu nablízku. I když přiznávám, že pan Pinter vypadá, že je jí poněkud… fascinován, to ještě nutně neznamená, že je do ní zamilovaný. Může toužit po jejích penězích i po jejím těle, aniž by mu na ní jinak sebeméně záleželo.

A kromě toho si ji teď předcházejí vévoda, hrabě a vikomt, z nichž ani jeden nepotřebuje peníze. Mohla by být vévodkyní, moje Celia! Proč by se měla zahazovat s pouhým policistou, i když tvrdě pracuje, aby vyřešil vraždu jejích rodičů? Můžete mě vinit, že pro ni chci něco víc?

S pozdravem

Hetty Plumtreeová

Prolog 2

Halstead Hall

1806

Celia se vzbudila, protože si u ní v dětském pokoji šeptali nějací dva dospělí. Škrábalo ji v krku a chtělo se jí kašlat. Ale kdyby se rozkašlala, dospělí by řekli chůvě, aby jí na prsa napatlala tu ošklivou kaši, kterou nesnášela. Chůva tomu říkala hořčičný obklad. Bylo to blátivě žluté a páchlo to.

Ten šepot se blížil, až se jí zastavil přímo za hlavou. Ležela tiše. Není to maminka a chůva? Jedna i druhá by jí hned daly hořčičný obklad. Nechala oči zavřené, aby ji nechaly být.

„Můžeme se setkat v lovecké chatě,“ zašeptal jeden hlas.

„Pšt, mohla by tě slyšet,“ ozval se druhý.

„Nemluv nesmysly. Vždyť spí. A stejně jsou jí teprve čtyři. Nerozuměla by tomu.“

Celia se zamračila. Už je jí skoro pět. A rozumí spoustě věcí. Jako že má dvě babičky – nonnu Lucii v nebi a babičku v Londýně – i proč musí mít to bláto na prsou, kdykoli kašle, že je nejmladší z dětí Sharpeových. Tatínek jí říkal Elfka. Tvrdil, že má špičaté uši, ale to nebyla pravda. Vždycky mu to říkala a on se jenom smál.

„Všichni budou na pikniku,“ pokračoval druhý hlas. „Když se vymluvíš na bolest hlavy a nepůjdeš, já z něj v tom zmatku vyklouznu a máme pro sebe před večeří jednu nebo dvě hodiny.“

„Nevím…“

„No tak, víš, že to chceš, mia dolce bellezza.“

Mia dolce bellezza? Tak říkal tatínek mamince. Vysvětlil jí, že to znamená „má sladká krásko“.

Srdce se jí sevřelo. Tatínek je tady! Kdykoli přišel do dětského pokoje, povídal jí o nonně Lucii, jeho matce, a říkal jí směšná slůvka v ’talštíně. Nebyla si jistá tím, co to ta ’talštína je, ale tatínek ji používal, když jí vyprávěl příběhy o nonně Lucii.

Takže ten druhý člověk musí být maminka. Což znamenalo, že musí ležet úplně klidně, aby se vyhnula dalšímu hořčičnému obkladu.

„Neříkej mi tak. Nesnáším to.“

Proč to maminka říká? Že by ji tatínek znovu rozčílil? Protože ji hodně rozčiloval. Babička říkala, že je to kvůli těm jeho „děvkám“. Jednou se zeptala chůvy, jaké „děvky“ tím myslí, a chůva ji pleskla a řekla jí, že je to ošklivé slovo. Tak proč je potom tatínek měl?

Celia zamžourala jedním okem, aby se podívala, jestli se maminka mračí, ale oba stáli za ní, takže by se musela otočit, aby na ně viděla. A oni by zjistili, že je vzhůru.

„Promiň, miláčku,“ šeptal tatínek. „Nechtěl jsem tě rozčílit. Slib mi, že se se mnou sejdeš.“

Ozval se dlouhý povzdech. „Nemůžu. Nechci, aby nás chytili.“

Při čem by je měli chytit? Že by tatínek a maminka dělali něco špatného?

„To nechci ani já,“ zašeptal tatínek. „Ale teď nemáme čas zkoušet něco…“

„Já vím. Ale nelíbí se mi, jak se na mě kouká. Myslím, že to ví.“

„To si jenom představuješ. Ona nic neví. Ani to nechce vědět.“

„Někdo jde. Rychle – druhými dveřmi ven.“

Proč by se tatínek s maminkou měli starat o to, jestli někdo jde?

Celia zvedla hlavičku, aby se na ně jukla, ale ke druhým dveřím nedohlédla. Pak se otevřely dveře, kudy chodili sloužící, a ona zase rychle hlavu položila a předstírala, že spí. Bylo to však těžké. V krku ji opravdu bolelo. Snažila se to nevnímat, ale nakonec se přece jen rozkašlala.

K postýlce přistoupila chůva. „Pořád máš ten ošklivý kašel, viď, drahoušku?“

Celia pevně stiskla víčka, ale stejně musela kašlat. Chůva ji položila na záda a začala jí rozepínat noční košilku.

„Už to přechází,“ protestovala Celia.

„A přejde to ještě rychleji s tím hořčičným obkladem,“ prohlásila chůva.

„Nemám to ráda,“ protestovala Celia.

„Já vím, drahoušku. Ale chceš, aby tě ten kašel přešel, ne?“

Celia se zamračila. „Asi jo.“

Chůva pobíhala kolem ní a pak jí něco nalila do skleničky. „Tady máš, to ti pomůže.“

Dala to Celii vypít. Chutnalo to zvláštně, ale holčička měla žízeň, a tak to vypila, zatímco chůva chystala hořčičný obklad.

Když jí začala mazat hořčici na prsíčka, Celii už se chtělo spát. Víčka měla tak těžká, že úplně zapomněla na tu ošklivě páchnoucí věc na hrudi.

Spala dlouho. Když se znovu probudila, chůva jí dala řídkou kaši a prohlásila, že hořčičný obklad může počkat až do večera. Poté dala Celii znovu napít ten zvláštní nápoj a holčičce se zase chtělo spát. Příště se probudila, když už byla tma.

Ležela v postýlce a zmateně poslouchala, jak se její sestra Minerva a bratr Gabe hádají o poslední kousek hruškového koláče. Ona by si ho také dala. Měla hlad.

Potom vešla do pokoje chůva s dvěma muži: s Gabrielovým vychovatelem panem Virgilem a Tomem, Celiiným oblíbeným sloužícím. „Minervo, ty a Gabe máte jít s Tomem dolů do pracovny,“ nařídila jim chůva. „Chce s vámi mluvit vaše babička.“

Když odešli, Celia zůstala ležet a nevěděla, co má dělat. Pokud měla Minerva a Gabriel dostat od babičky nějaký pamlsek, Celia by ho také ráda měla, ale pokud by jí chůva chtěla dát další hořčičný obklad…

Raději zůstane potichu.

„Nevzbudíte ji taky?“ zeptal se pan Virgil chůvy.

„Radši ať spí. Má dost času na to, abych jí to řekla později. Stejně to ta maličká nepochopí. Jak jí můžu říct, že její rodiče odešli? Je to příliš hrozné.“

Odešli? Jako že odjeli do Londýna a nechali Minervu, Gabriela a ji v Halstead Hall?

„A že její lordstvo zastřelilo jeho lordstvo,“ pokračovala chůva. „To není dobré.“

Tatínek občas chodil s hosty střílet ptáky. Starší bratr Jarret jim o tom vyprávěl. Ptáci padali na zem a psi jim je nosili. A ptáci už nemohli uletět. Ale maminka by nezastřelila tatínka. To muselo být nějaké jiné „její lordstvo“. Na tu domácí slavnost se jich sem sjelo hodně.

„Je to hrozné,“ vzdychl pan Virgil.

„A oba víme, že si ho její lordstvo nespletlo s lupičem. Nejspíš ho zastřelila, protože se na něj rozčílila kvůli těm jeho aférám.“

„Paní Plumtreeová řekla, že to byla nehoda,“ prohlásil přísně pan Virgil. „Jestli víte, co je pro vás dobré, madam, nebudete povídat nic, co by tomu protiřečilo.“

„Znám svou povinnost. Ale to, co udělala madam poté, co ho zastřelila… Jak tu mohla zanechat ty ubohé děti bez otce i bez matky? To je nehoráznost.“

Nehoráznost to znělo zle. Celia se začala bát, že opravdu mluví o mamince.

„Jak doktor Sewell napsal v díle ‚O sebevraždě‘,“ vykládal tichým hlasem pan Virgil, „zbabělec se uchýlí ke smrti, statečný člověk žije dál. Tohle byla čirá zbabělost, to vám povím. A moc mě trápí, že se z ní vyklubal zbabělec.“

Celia se rozplakala. To nemohla být maminka. Maminka nebyla zbabělec! Zbabělec je špatný. Tatínek jí to vysvětlil. Je to člověk, který není statečný. A maminka byla vždycky statečná.

„Tak se podívejte, co jste udělal,“ rýpla si chůva. „Vzbudil jste mou holčičku.“

„Maminka není zbabělec!“ Celia si sedla v postýlce. „Je statečná! A já ji chci vidět. Chci vi-dět ma-min-ku!"

Chůva ji zvedla do náručí a uhladila jí vlásky. „No tak tiše, děvečko, uklidni se. Už je to v pořádku. Chceš něco sníst?“

„Ne! Já chci maminku!“ vzlykala.

„Můžu tě vzít dolů k babičce. Ta ti všechno vysvětlí.“

Hruď jí sevřela panika. Proč jí nedovolí vidět maminku? Kdykoli měla Celia takový kašel, maminka vždycky přišla, když ji děvčátko chtělo. „Nechci babičku! Chci maminku!“ Teď už plakala naplno. „Chci – maminku – chci – maminku – chci – maminku…“

„Ještě jí z toho vzlykání bude zase hůř,“ obávala se chůva. „Podejte mi tu tinkturu, pane Virgile.“

Pan Virgil měl ve tváři legrační výraz, jako by ho někdo uhodil. „Stejně se nakonec musí dozvědět pravdu.“

„Ale teď není ve stavu, aby ji unesla.“ Chůva přitiskla šálek s nápojem k Celiiným ústům a nápoj, po němž byla vždycky ospalá, jí stékal do hrdla. Málem se jím zadusila, než ho polkla. Zastavilo to však její vzlykání.

Chůva jí dala ještě trochu napít. Celii to bylo jedno. Měla žízeň. Vypila to a zašeptala: „Chci maminku.“

„Ano, drahoušku,“ chlácholila ji chůva. „Ale nejdřív nech svou starou chůvu, ať ti něco zazpívá.“

Celia měla najednou moc těžká víčka. „Nechci nic zazpívat,“ stěžovala si a položila si hlavičku na chůvino rameno. Zamračila se na pana Virgila. „Maminka není zbabělec,“ vyhrkla.

„Samozřejmě že ne,“ uklidňovala ji chůva. Něco zvedla a položila to Celii do rukou. „Tady máš tu pěknou novou panenku, kterou ti maminka dala.“

„Lady Bell!“ Celia si ji k sobě přitiskla.

Chůva ji odnesla k houpacímu křeslu, sedla si do něj a houpala ji dopředu, dozadu, dopředu, dozadu. „Chceš, abych tobě a lady Bell zazpívala nějakou písničku, miláčku?“

„Zazpívej mi o Williamu Taylorovi. Dáma v téhle písničce nebyla zbabělec a někoho zastřelila.“

Chůva se otřásla. „Slyšíte, co chce ta malá zazpívat, pane Virgile? To je naprosto děsivé.“

„Zjevně tomu rozumí víc, než si uvědomujete.“

„Jak to, že znáš tuhle písničku, miláčku?“ zeptala se jí chůva.

„Zpívá ji Minerva.“

„Tu ti nebudu zpívat,“ prohlásila chůva. „Zazpívám ti něco jiného. Spi, děťátko, spi, zavři očka svý, já tě budu kolébati a ty budeš sladce spáti, spi, děťátko, spi…“

Celia si přitiskla hlavičku chůvě na hruď. Obvykle měla tuhle ukolébavku ráda, ale dnes ne. Chtěla slyšet o paní, jež měla pistoli a zastřelila svého miláčka Williama i s nevěstou. Kapitán v té písni nařídil té paní, aby Williama zastřelila. To znamenalo, že byla statečná, ne? A protože maminka někoho zastřelila, byla také statečná.

Ale ona zastřelila tatínka.

To nemohla být pravda. Maminka by tatínka nezastřelila.

Víčka měla tak těžká. Ale nechtěla spát. Musela vysvětlit, že maminka nemohla být to „její lordstvo“. Maminka byla statečná. Celia by jim to řekla.

Protože Celia byla také statečná. Nebyla zbabělec… nikdy nesměla být zbabělec…

1. kapitola

Ealing

Listopad 1825

Když detektiv z Bow Street Jackson Pinter vstoupil do knihovny v Halstead Hall, nepřekvapilo ho, že tam našel jen jednoho člověka. Přišel časně. Nikdo ze Sharpeovy rodiny tak časně nevstával.

„Dobré ráno, Mastersi,“ pozdravil Jackson a sklonil hlavu na pozdrav směrem k advokátovi, který tam seděl a zkoumal nějaké listiny. Giles Masters byl manžel starší ze sester Sharpeových, lady Minervy. Neboli paní Mastersové, jak si nechávala říkat.

Masters vzhlédl. „Pintere! Rád tě vidím, starý brachu. Jak to jde v Bow Street?“

„Dost dobře na to, abych mohl přijet na tu schůzku.“

„Troufám si říct, že Sharpeovi tě honí, abys vyšetřil smrt jejich rodičů.“

„Vraždu,“ opravil ho Jackson. „Teď už je to jisté.“

„Ano. Zapomněl jsem, že mi Minerva pověděla, že ze zbraně, která se našla na místě činu, se nedalo vystřelit. Škoda že si toho nevšiml někdo už před devatenácti lety, jinak se mohlo pohnout s vyšetřováním už tehdy a předešlo by se tím mnohému utrpení.“

„Paní Plumtreeová uplatila každého, kdo by se tím chtěl dál zabývat.“

Masters vzdychl. „Nesmíš ji z toho obviňovat. Myslela si, že tím předejde skandálu.“

Jackson se zamračil. Místo toho zabránila jakémukoli zjištění pravdy. A proto skončila s pěti vnoučaty zahleděnými do minulosti a neschopnými pokračovat v životě dál. Proto nakonec vyhlásila své ultimátum – že všichni musí mít do konce roku svatbu, jinak po ní nebude dědit ani jeden z nich. Až dosud jí všichni vyhověli, až na jednu.

V mysli se mu objevila představa lady Celie, kterou kvapně potlačil.

„Kde jsou všichni?“

„Pořád ještě snídají. Ale už brzy se začnou trousit přes nádvoří. Zatím si sedni.“

„Já postojím.“ Přešel k oknu, které vedlo na Rudé nádvoří pojmenované podle červených dlaždic.

Jackson se v Halstead Hall nikdy necítil příjemně. Z rozlehlého zámku všechno přímo křičelo „aristokracií“. A protože on sám strávil útlé dětství v liverpoolské chudinské čtvrti a teprve v deseti letech se s matkou přestěhoval do řadového domu v londýnském Cheapsidu, připadal mu Halstead Hall příliš velký, příliš okázalý – a příliš zaplněný Sharpeovými.

Přestože byli jeho klienty už téměř rok, stále ještě pořádně nevěděl, co si má o nich myslet. Když je teď sledoval, jak se pod zamračenou listopadovou oblohou trousí přes nádvoří, celý se napjal.

Nevypadali, že by měli v plánu se na něj vrhnout. Vypadali šťastně a spokojeně.

Jako první kráčel sám velký lord – Oliver Sharpe, devátý markýz ze Stonevillu, o němž se říkalo, že je kopií svého tmavovlasého a tmavookého otce s olivovou pletí. Jackson nejdřív tím mužem pohrdal, protože udělal chybu, že věřil tomu, co se o něm povídalo. Stále ještě si myslel, že se Stoneville po smrti rodičů vydal špatnou cestou, ale protože se zdálo, že markýz si nyní vede dobře, přece jen v něm bylo hodně dobrého.

Vedle něj šel lord Jarret, o němž se říkalo, že jeho modrozelené oči a černé vlasy z něj tvoří opravdovou směsici jeho napůl italského otce a světlovlasé matky. Jackson ho měl ze všech bratrů nejradši. Nevymýšlel si žádné nesmysly a nerozčiloval se, takže se s ním dalo nejlépe mluvit. A když mu babička z matčiny strany, manipulativní Hester Plumtreeová dovolila, aby se staral o rodinný podnik, Jarret přímo rozkvetl. Tvrdě pracoval v plumtreeovském pivovaru, což Jackson velice obdivoval.

Za ním kráčel lord Gabriel a vedl si svou novomanželku. Nebylo sporu o tom, že manželky obou starších bratrů jsou těhotné – lady Stonevilleová očekávala miminko už za měsíc a manželka lorda Jarreta nedlouho poté. A Jacksona by nepřekvapilo ani oznámení o těhotenství manželky nejmladšího Sharpea. Gabriel a jeho žena byli do sebe velice zamilovaní, což ho poněkud udivovalo, protože původně mělo být toto manželství uzavřeno jenom kvůli dodržení směšného ultimáta paní Plumtreeové.

Ta majestátní dáma šla zavěšená do Gabrielovy druhé paže. Jackson obdivoval rozhodnost a kuráž paní Plumtreeové – připomínala mu jeho milovanou tetičku Adu, která ho vychovala a která s ním nyní žila. Avšak to, co ta stará dáma žádala od svých vnoučat, zavánělo arogancí. Nikdo by neměl mít takovou moc nad svými potomky, dokonce ani taková legenda jako Hetty Plumtreeová, která po smrti manžela vlastnoručně vybudovala z rodinného pivovaru velký podnik.

Za ní vyšly dvě sestry Sharpeovy a také ony se chystaly přejít nádvoří. Ztěžka se nadechl, když mladší z nich pohlédla přímo na něj.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

Prolog 1

Prolog 2

1. kapitola