JONAS JONASSON

Zabijak Anders a jeho priatelia

(a sem-tam nejaký nepriateľ)

Copyright © 2015 by Jonas Jonasson

Translation © 2016 by Jana Melichárková

Jacket design layout © HarperCollinsPublishers Ltd, 2016

Jacket artwork © Jonathan Pelham

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4752-9

Oci, toto by sa ti páčilo.

Preto je to pre teba.

ČASŤ 1

Iná obchodná činnosť

Kapitola 1

TEN, KTORÉHO ŽIVOT sa mal čoskoro naplniť smrťou, bitkami, zlodejmi a zločincami, stál zasnívaný v recepcii najsmutnejšieho hotela vo Švédsku.

Jediný vnuk handliara Henrika Bergmana pripisoval svoju mizériu ako vždy svojmu dedovi. Ten chlapík bol najznámejším obchodníkom s koňmi v južnom Švédsku, nikdy nepredal menej ako sedemtisíc zvierat za rok, samozrejme, všetky prvotriedne.

No od roku 1955 začali judášski sedliaci meniť dedove studenokrvné a teplokrvné kone za traktory takým tempom, že to dedo odmietal pochopiť. Zo sedemtisíc transakcií bolo sedemsto, potom sedemdesiat a napokon sedem. Za päť rokov zmizol rodinný mnohomiliónový majetok v oblaku dieselového dymu. Dedo ešte nenarodeného synovho syna sa snažil v roku 1960 zachrániť, čo sa dalo, tak, že obchádzal sedliakov v okolí a kázal im o prekliatí mechaniky. Šírilo sa tak veľa chýrov. Vraj ak vás zasiahne dieselové palivo, spôsobí rakovinu, a aj spôsobilo.

A potom dodal, že výskumy hovoria, že diesel môže u mužov zapríčiniť sterilitu, hoci nezapríčinil. Po prvé to nebola pravda a po druhé to znelo príliš nádherne v ušiach sedliakov, ktorých ťažila povinnosť živiť po tri až osem detí, no vôbec nezmenšila ich chlipnosť. Kúpa kondómov na rozdiel od traktorov značiek Massey Ferguson alebo John Deer bola háklivejšia.

Dedo umrel ožobráčený, a ako by to nestačilo, na smrť ho udupal jeho posledný kôň. Jeho skľúčený syn bez koní presedlal, ukončil kurz a časom sa zamestnal vo firme Facit AB, svetovom lídrovi vo výrobe písacích strojov a kalkulačiek. Tak sa mu prihodilo, že ho budúcnosť za jeho života prevalcovala nie raz, ale rovno dva razy, pretože na trhu sa znenazdajky vynorili elektronické kalkulačky. Ako na výsmech kolosálneho produktu Facitu sa japonský variant zmestil do vnútorného vrecka saka.

Stroje koncernu Facit sa nescvrkli (teda aspoň nie dosť rýchlo), zato koncern áno, až napokon zmizol úplne.

Syna konského handliara prepustili. Aby zahnal pocit, že ho život dvakrát podviedol, skamarátil sa s fľaškou. Nezamestnaný, zatrpknutý, nemytý a stále pod parou vzápätí prestal byť atraktívnym pre svoju o dvadsať rokov mladšiu ženu, ktorá to dokázala znášať chvíľu a potom ešte jednu.

No napokon si trpezlivá mladá žena pomyslela, že vydaj za nesprávneho muža sa dá zvrátiť.

„Chcem sa rozviesť,“ oznámila v jedno predpoludnie manželovi, zatiaľ čo on sa premával po ich byte v spodkoch posiatych tmavými fľakmi a niečo hľadal.

„Nevidela si fľašu koňaku?“ spýtal sa manžel.

„Nie. Ale chcem sa rozviesť.“

„Včera večer som ju dal na drez, musela si ju odložiť.“

„Mohlo sa stať, že skončila v barovej skrinke, keď som upratovala kuchyňu, nepamätám sa, no snažím sa ti vysvetliť, že sa chcem rozviesť.“

„V barovej skrinke? Hej, tam som mal hľadať. Som ja ale tupec. Odsťahuješ sa odtiaľto? A určite vezmeš so sebou aj toho, čo je stále posratý, nie?“

Áno, dieťa vzala so sebou. Chlapca s vlasmi plavými ako raž a milými modrými očami. Toho, ktorý sa oveľa neskôr stal recepčným.

Matka si voľakedy predstavovala, že spraví kariéru ako učiteľka jazykov, ale drobec prišiel na svet chvíľu predtým, ako nastal čas záverečnej skúšky. Do Štokholmu odišla s deckom, so zbalenými vecami a s podpísanými rozvodovými papiermi. Znova sa vrátila k svojmu dievčenskému menu Perssonová, nenapadlo jej uvažovať nad dôsledkami pre chlapca, ktorý už mal pridelené meno Per (niežeby sa človek nemohol volať Per Persson alebo Jonas Jonasson, ale mohlo sa to zdať dosť fádne).

V hlavnom meste ju čakala práca v parkovacej službe. Matka Pera Perssona chodila hore-dole po uliciach a takmer denne napomínala mužov, čo zle zaparkovali, predovšetkým takých, čo mali na pokutu, ktorú práve dostali. Sen o učiteľstve sa rozplynul, rovnako šírenie vedomostí, aké nemecké predložky sa viažu s akuzatívom, respektíve s datívom, študenti na to vždy zvysoka kašlali. A keď už matka strávila polovicu večnosti v zamestnaní, ktoré malo byť len dočasné, stalo sa, že jeden z mnohých zle parkujúcich stratil hlavu, len čo uprostred napomínania zistil, že v uniforme parkovacej služby je navlečená žena. Jedno viedlo k druhému, a tak sa ocitli na večeri v peknej reštaurácii, kde pri káve a koňaku roztrhli pokutu za zlé parkovanie vo dvoje. Druhé viedlo k tretiemu a zle parkujúci požiadal matku Pera Perssona o ruku.

Nápadník bol islandský bankový úradník, ktorý sa sťahoval späť do Reykjaviku. Svojej budúcej manželke nasľuboval hory-doly, ak s ním pôjde. Islandská ponuka zahŕňala aj syna. No čas už tak pokročil, že chlapček s vlasmi plavými ako raž sa stihol stať plnoletým a mohol o sebe rozhodovať sám. Rátal so svetlejšou budúcnosťou vo Švédsku, a pretože nikto nemôže porovnávať to, čo sa stalo, s tým, čo sa mohlo stať, nevedno, či kalkuloval správne, alebo nesprávne.

Per Persson si už ako šestnásťročný našiel popri štúdiu na gymnáziu, ktorým sa priveľmi nezaťažoval, prácu. Matke nikdy podrobnejšie nepovedal, v čom spočíva. A mal na to svoje dôvody.

„Chlapče, kam ideš?“ mohla sa matka spýtať.

„Do práce, mami.“

„Tak neskoro?“

„Hej, je to činnosť na plný úväzok.“

„Čo teraz vlastne robíš?“

„Už som ti to vysvetlil tisíc ráz. Som asistent v... zábavnom priemysle. Kontakty medzi ľuďmi a tak.“

„Čo za asistent? A ako sa volá...“

„Musím bežať, mami. Môžeme to dokončiť potom.“

Per Persson opäť raz vykĺzol. Samozrejme, nemohol podrobne hovoriť o tom, že jeho zamestnávateľ predával príležitostnú lásku vo veľkom ošarpanom žltom drevenom dome v Huddinge južne od Štokholmu. Alebo že podnik sa volá Club Amore. Alebo že jeho prácou je zvládnuť logistiku, robiť sprievodcu i kontrolóra. Išlo o to, aby každý špecifický návštevník trafil do správnej izby na správny druh milovania počas správneho časového intervalu. Chlapec vypracoval rozvrh, meral dĺžku návštev, počúval za dverami (a nechal fantáziu lietať). Ak niečo nešlo, ako malo, spustil poplach.

Tak či onak, matka sa vysťahovala a Per Persson dokončil štúdiá aj formálne, keď sa jeho zamestnávateľ rozhodol zmeniť odvetvie. Z Clubu Amore sa stal Penzión na myse.... hoci nikde nablízku nebolo more, ba ani nijaký mys. No ako povedal majiteľ hotela:

„Nejako sa to volať musí.“

Štrnásť izieb. Po dvestodvadsaťpäť korún za noc. Spoločné toalety a sprchy. Raz do týždňa nové obliečky a uteráky, ale len vtedy, ak tie použité vyzerali naozaj použito. Zmeniť živnosť z hniezdočka lásky na treťotriedny hotel nebolo práve to, čo by si majiteľ želal. Zarábal oveľa viac peňazí, keď mali hostia v posteli spoločnosť. A ak sa v rozvrhu dievčat našla medzera, sám mohol s niektorou do nej na chvíľu vkĺznuť.

Penzión na myse mal jedinú výhodu, bol legálny. Bývalý majiteľ sex klubu sa vyznal, čakal osem mesiacov a myslel si, že to stačí, aby bol z toho vonku.

Per Persson preukázal talent na logistiku, preto mu ponúkol prácu recepčného a to naozaj nebolo to najhoršie (aj keď plat bol). Musel prihlasovať a odhlasovať hostí, dozerať, aby zaplatili, kontrolovať objednávky a storná. Šlo to a bolo to aj milé, ale len dovtedy, kým to negatívne nevplývalo na hospodársky výsledok. Bola to nová činnosť pod novým menom a úloha Pera Perssona bola nielen iná, ale aj omnoho zodpovednejšia ako predtým. To spôsobilo, že vyhľadal šéfa, aby ho úctivo požiadal o úpravu platu.

„Nahor či nadol?“ zaujímal sa šéf.

Per Persson odpovedal, že by dal prednosť platu upravenému nahor. Rozhovor sa neuberal očakávaným smerom. Teraz tam stál a dúfal, že mu zostane aspoň ten plat, čo už má.

A zostal. Šéf bol natoľko štedrý, že mu navrhol:

„Nasťahuj sa do kutice za recepciou, došľaka, nemusíš platiť nájomné za byt po svojej materi.“

Jasné. Per Persson súhlasil, že je to spôsob, ako ušetriť nejaký ten peniaz. Keďže bol navyše platený načierno, mohol si zažiadať nielen o sociálnu výpomoc, ale aj o dávky v nezamestnanosti.

A tak sa stalo, že mladý recepčný bol v práci ako doma. Býval a žil v recepcii. Prešiel rok, prešli dva, prešlo ich päť a v podstate sa chlapec nemal o nič lepšie ako jeho otec či dedo pred ním. A to bola dedova vina. Starý muž bol viacnásobným milionárom. A teraz tretia generácia z jeho vlastnej krvi stála za pultom a vítala nevábne voňajúcich hotelových hostí, ktorí počúvali na meno ako Zabijak Anders či iné príšernosti.

Práve Zabijak Anders patril v Penzióne na myse medzi dlhodobo ubytovaných hostí. Pravým menom sa volal Johan Andersson a celý život sedel v base. Nikdy nebol veľmi výrečný, ale veľmi skoro pochopil, že človek získa niečo len vtedy, keď tomu, čo pyskuje alebo vyzerá tak, akoby uvažoval, že to spraví, jednu vrazí. A dá mu po papuli ešte raz, ak je to potrebné.

Takýto typ rozhovorov viedol časom k tomu, že mladý Johan skončil v zlej spoločnosti. Nové známosti spôsobili, že miešal svoju už aj tak agresívnu techniku argumentácie s chľastom a práškami, a potom šlo všetko veľmi rýchlo. Už keď mal dvadsať, vyniesli mu chľast a prášky dvanásť rokov, lebo nedokázal vysvetliť, ako sa jeho vlastná sekera ocitla v chrbte hlavného distribútora amfetamínu v kraji.

Po ôsmich rokoch bol Zabijak Anders vonku a prepustenie na slobodu oslavoval tak vehementne, že ani nestihol poriadne vytriezvieť, keď dostal ďalších štrnásť rokov k predchádzajúcim ôsmim. Tentoraz v tom bola namočená brokovnica. Zblízka. Vystrelila rovno do tváre chlapíkovi, čo prebral štafetu po tom so sekerou v chrbte. Mimoriadne nepríjemný pohľad pre osoby, ktoré zavolali, aby to upratali.

Zabijak Anders na súde tvrdil, že to nespravil úmyselne. Aspoň si to myslel. Zo samotného sledu udalostí si veľa nepamätal. Asi ako pri ďalšej runde, keď podrezal hrdlo tretiemu dodávateľovi piluliek, lebo ho neuvážene obvinil zo zlej nálady. Muž s ihneď podrezaným hrdlom mal očividne pravdu, aj keď osoh z toho nemal nijaký.

Zabijak Anders mal päťdesiatšesť rokov a opäť bol voľný. Na rozdiel od predchádzajúcich razov nešlo o dočasnú návštevu, skôr trvalú. Taký bol úmysel. Šlo len o to vyhnúť sa chľastu. A práškom. A všetkému a všetkým, čo s nimi mali do činenia.

Pivo nebolo také nebezpečné, to ho veľmi tešilo. Alebo aspoň trochu. No aspoň sa z neho nezbláznil.

Penzión na myse vyhľadal v dobrej viere, že miesto stále poskytuje zážitky, ktorých mal človek nedostatok, pokiaľ sedel desaťročie či tri. Keď sklamanie z toho, že sa všetko zmenilo, odznelo, rozhodol sa ubytovať. Musí predsa niekde bývať a tých dvesto za noc nestálo za hádku, najmä ak má na pamäti, k čomu hádka zvyčajne vedie.

Skôr ako si Zabijak Anders po prvý raz vyzdvihol kľúč od izby, stihol vyrozprávať svoj životný príbeh mladému recepčnému, ktorý sa mu priplietol do cesty. Príbeh obsahoval aj detstvo, hoci zabijak si myslel, že nebolo podstatné pre to, čo po ňom nasledovalo. Rané roky plynuli tak, že po práci sa otec spil do nemoty, aby ju vôbec zniesol, a matka s tým začala, aby zniesla otca. Napokon otec nemohol zniesť matku, čo preukazoval tým, že ju pravidelne mlátil, väčšinou v prítomnosti syna.

Recepčný sa po vypočutí príbehu neodvážil urobiť nič iné, len Zabijaka Andersa privítať podaním ruky a predstaviť sa.

„Per Persson,“ povedal.

„Johan Andersson,“ odvetil zabijak a sľúbil, že sa vynasnaží vraždiť čo možno najmenej.

Potom sa spýtal recepčného, či má pivo, bez ktorého by sa mohol zaobísť. Po sedemnástich rokoch bez neho človeku hneď vyschlo v krku.

Per Persson neplánoval začať svoj vzťah so Zabijakom Andersom tým, že by mu odmietol dať jedno pivo. No keď mu nalieval, spýtal sa, či sa pán Andersson mieni vzdať chľastu a práškov.

„Hej, to je dosť pravdepodobné,“ odvetil Johan Andersson.

„Ale volaj ma Zabijak Anders. Tak ma volajú všetci.“

Kapitola 2

ČLOVEK SA MÁ TEŠIŤ aj z maličkostí. Z toho, že mesiace plynuli a Zabijak Anders nezamordoval recepčného ani nikoho iného v bezprostrednej blízkosti hotela. A že šéf dovolil Perovi Perssonovi zavrieť recepciu na pár hodín každú nedeľu. Keby tak počasie – na rozdiel od väčšiny ostatného – bolo na strane recepčného, využil by príležitosť a opustil svoje miesto. Nie aby si vyhodil z kopýtka, na to nikdy nemal dosť peňazí. No sedieť pokojne na lavičke v parku a premýšľať, to bolo ešte vždy zadarmo.

Udialo sa to, keď tam sedel so štyrmi šunkovými sendvičmi a s fľašou malinovej šťavy, čo si priniesol so sebou. Celkom nečakane ho niekto oslovil:

„Ako sa máš, synu?“

Pred ním stála žena, len o čosi staršia od neho. Bola špinavá a uťahaná, okolo krku jej svietil kňazský kolárik, aj keď zafúľaný.

Per Persson sa nikdy nezaťažoval nejakým náboženstvom, ale kňaz je kňaz, a tak si pomyslel, že žena si zaslúži rovnaký rešpekt ako vrahovia, narkomani a zúfalci, s ktorými prišiel v práci do styku. A možno dokonca aj väčší.

„Ďakujem za otázku,“ odvetil. „Asi už bolo aj lepšie. Alebo aj nie, keď sa nad tým zamyslím. Dá sa povedať, že môj život je jedno veľké utrpenie.“

Dofrasa, ale som bol osobný, preblesklo mu hlavou. Najlepšie bude, keď uvediem veci na pravú mieru.

„Hoci, pokiaľ ide o zdravie a náladu, nechcel by som vás tým zaťažovať. Stačí, keď mám niečo pod zub, to ostatné je v poriadku,“ rozhovoril sa, no všetku pozornosť venoval uzavretiu dózy na sendviče, čím dal jasne najavo, že rozhovor sa skončil.

Farárka však tento signál nezachytila. Miesto toho povedala, že by ju nezaťažilo poskytnúť službu, malú či veľkú, keby sa tým jeho život stal znesiteľnejším. Osobná modlitba by bola to najmenšie, či nie?

Modlitba? Per Persson uvažoval, čo tým ufúľaná farárka myslela, aký by to malo osoh. Verí, že potom začnú z neba padať peniaze? Alebo chlieb, či zemiaky? Hoci... keď sa to tak vezme. Patrí sa odmietnuť niekoho, kto nechce nič iné len konať dobro?

„Ďakujem, farárka. Ak si myslíte, že modlitba smerovaná do nebies by mi mohla uľahčiť život, tak sa tomu nebudem protiviť.“

Farárka sa usmiala a urobila si miesto na lavičke vedľa recepčného, ktorý mal v nedeľu voľno. A pustila sa do práce.

„Bože, pozri na svoje dieťa... mimochodom, ako sa voláte?“

„Volám sa Per,“ odvetil Per Persson a zaujímalo ho, načo bude Bohu táto informácia.

„Bože, pozri na svoje dieťa Pera, pozri, ako trpí...“

„Teda, teraz ani veľmi netrpím.“

Farárka sa zasekla, povedala, že bude lepšie, keď začne od začiatku, a že modlitba bude najosožnejšia, keď ju nebude často prerušovať.

Per Persson požiadal o prepáčenie a sľúbil, že ju nechá v pokoji sa pomodliť.

„Ďakujem,“ prijala farárka ospravedlnenie a začala novú vetu. „Bože, pozri na svoje dieťa, pozri, ako cíti, že by mohlo byť lepšie, aj keď práve teraz veľmi netrpí. Pane, daj mu istotu, nauč ho milovať svet a svet milovať jeho. Ó, Ježiš, nes svoj kríž po jeho boku, príď kráľovstvo tvoje a tak ďalej.“

A tak ďalej? začudoval sa Per Persson, ale neodvážil sa nič povedať.

„Boh ti žehnaj, syn môj, silou a mocou a... silou. V mene Otca, Syna i Ducha Svätého. Amen.“

Per Perrson nevedel, ako má znieť osobná modlitba, ale to, čo práve počul, znelo ako veľmi rýchla a nekvalitná práca. A veľa nechýbalo, aby to vyslovil, keď ho farárka predbehla:

„Dvadsať korún, ďakujem.“ Dvadsať korún? Za toto?

„Dávate si platiť za modlitbu?“ prekvapene sa spýtal Per Persson.

Farárka prikývla. Modlitby nikto len tak nevychrlí. Vyžadujú si sústredenie a oddanosť, odoberajú silu – a keďže farárka musí zatiaľ žiť na svete, tak sa zdržiava tu, nie na nebesiach.

To, čo si Per Persson práve vypočul, vôbec neznelo oddane, tobôž nie sústredene, a rozhodne si nebol istý, či na farárku, keď nadíde jej čas, čakajú práve nebesia a nie niečo iné.

„Tak desať korún?“ skúšala farárka.

Znižuje cenu, z mála na takmer nič? Per Persson sa na ňu lepšie zadíval a uvidel niečo... iné? Niečo... biedne?

Tak sa rozhodol, že je skôr sestra v nešťastí než podvodníčka.

„Dáte si sendvič?“ ponúkol jej. Farárka sa rozžiarila.

„Ó, ďakujem, to by bolo fajn. Pán ti žehnaj!“

Per Persson poznamenal, že z pohľadu dejín takmer všetko svedčí o tom, že Pán je zaneprázdnený niečím iným, než aby žehnal práve jemu. A že modlitba, ktorú si práve tam hore vypočul, na veci pravdepodobne nič nezmení.

Zdalo sa, že farárka sa pustí do obhajoby, ale recepčný bol rýchlejší a podal jej dózu s jedlom.

„Páči sa,“ povedal. „Nech vás jedlo umlčí.“

„Pán vedie pokorných k správnemu konaniu, pokorných poúča o svojej ceste. Žalm dvadsaťpäť,“ dodala farárka s ústami plnými sendviča.

„Ako bolo povedané,“ odvetil Per.

Naozaj bola farárka. Zatiaľ čo prežúvala štyri šunkové sendviče recepčného, vykladala, že až do minulej nedele mala vlastnú farnosť, kým ju uprostred kázne neprerušil predseda cirkevnej rady a nepožiadal ju, aby zišla z kazateľnice, zbalila sa a odišla.

Per Persson to považoval za katastrofu. Neexistuje v nebeskej oblasti niečo ako ochrana zamestnancov?

Hej, samozrejme, že jestvuje, ale predseda si myslel, že na to má dôvod. A celá farnosť držala s ním. Vrátane farárky. Veď aspoň dvaja členovia farnosti po nej hodili spevník, keď odchádzala.

„Iste chápete, že je aj dlhšia verzia. Chcete si ju vypočuť? Aby ste vedeli, v živote som nemala na ružiach ustlaté.“

Per Persson uvažoval. Chce si vypočuť, na čom mala farárka ustlané, ak nie na ružiach, alebo stačí to množstvo utrpenia, ktoré nosí aj bez jej pomoci?

„Nie som si istý, či bude môj život jasnejší, ak si vypočujem o iných, ktorí žijú v rovnakej temnote,“ povedal. „Ale môžete spustiť o samotnej podstate, ak to nebude príliš rozvláčne.“

Samotná podstata? Bola tá, že už sedem dní bezcieľne blúdila, od nedele do nedele. Spala v pivničných kójach a bohviekde, jedla, čo jej prišlo pod ruku...

„Ako štyri šunkové sendviče zo štyroch možných,“ poznamenal Per Persson. „Chcete spláchnuť moje jediné jedlo mojou poslednou malinovou šťavou?“

To farárka neodmietla. A len čo uhasila smäd, vychrlila:

„Stručne a jasne, neverím v Boha. A ešte menej v Ježiša. To otec ma nútil ísť v jeho šľapajach – teda v otcových, nie Ježišových –, keďže nanešťastie nikdy nemal syna, len dcéru. Aj keď otca k tomu nútil jeho otec. Alebo možno boli obaja vyslancami diabla, ťažko povedať. Kňazstvo bolo proste v rodine.“

Žiť ako obeť v tieni otca či deda, to Per Persson okamžite vnímal ako znak spriaznenosti a poznamenal, že keby sa deti dokázali vyhnúť tomu, aby nosili všetok hnoj, ktorý pre ne predchádzajúce pokolenia nazhromaždili, možno by zo života aj niečo mali.

Farárka sa radšej rozhodla nepoukazovať na nevyhnutnosť predchádzajúcich pokolení pre ich vlastnú existenciu. Miesto toho sa Pera spýtala, čo ho viedlo celou cestou až sem... na lavičku v parku.

Táto lavička v parku, hej. A tá žalostná hotelová recepcia, kde býva i pracuje. Kde sa delí o pivo so Zabijakom Andersom.

„Zabijak Anders?“ prekvapene sa spýtala farárka.

„Áno,“ odvetil recepčný. „Býva na sedmičke.“

Per Persson si pomyslel, že môže farárke obetovať zopár minút, veď sa sama spýtala. Tak jej porozprával o dedovi, ktorý prehajdákal svoje milióny. O otcovi, ktorý to vzdal. O matke, ktorá sa nalepila na islandského bankového úradníka a opustila krajinu. O tom, ako on sám skončil v bordeli, keď mal šestnásť. Aj o tom, ako teraz pracuje v recepcii hotela, na ktorý sa bordel premenil.

„A keď mám náhodou dvadsať minút voľno a sadnem si na lavičku v bezpečnej vzdialenosti od všetkých zlodejov a zločincov, s ktorými prichádzam v službe do styku, tak sa vynorí farárka, ktorá neverí v Boha a ktorá ma najskôr chce obrať o posledné peniaze a potom mi sprace všetko jedlo. Tu máte môj život, teda pokiaľ sa vďaka vašej modlitbe nezmení starý bordel na Grand Hotel, keď sa tam vrátim.“

Ufúľaná farárka s omrvinkami chleba okolo úst vyzerala zahanbene. Vraj nie je pravdepodobné, že by modlitba priniesla také okamžité výsledky, najmä preto nie, lebo išlo o rýchlovku a príjemca neexistuje. Teraz ju mrzí, že chcela dostať zaplatené za zle odvedenú prácu, v neposlednom rade pre štedrosť recepčného v prípade tých sendvičov.

„Povedzte mi viac o tom hoteli,“ požiadala ho. „Nemáte náhodou izbu za... cenu ako pre kamarátku?“

„Cena pre kamarátku?“ začudoval sa Per Persson. „Kedy presne sme sa stali kamarátmi, vy a ja?“

„No,“ odvetila farárka. „Ešte nie je neskoro.“

Kapitola 3

FARÁRKE PRIDELIL IZBU číslo osem, hneď vedľa Zabijaka Andersa. No na rozdiel od zabijaka, ktorého sa Per Persson nikdy neodvážil požiadať o zaplatenie, musel nový hosť položiť na drevo preddavok na týždeň. Bežnú cenu.

„Preddavok? Ale to sú moje posledné peniaze.“

„O to je dôležitejšie, aby sa nedostali na scestie. Môžem vám celkom zadarmo strhnúť za modlitbu, hádam to potom zvládnete,“ povedal recepčný.

V tom okamihu vstúpil muž v koženej bunde, slnečných okuliaroch a so strniskom na tvári. Vyzeral ako paródia na mafiána, ktorým pravdepodobne bol, a bez pozdravu sa spýtal, kde by našiel Johana Anderssona.

Recepčný sa vystrel a vyhlásil, že informácie, kto býva či nebýva v Penzióne na myse, nerozdáva na počkanie. Tu si považujú za česť chrániť súkromie hostí.

„Odpovedz na otázku, skôr než ti odrežem čuráka,“ prikázal muž v koženej bunde. „Kde máš Zabijaka Andersa?“

„Izba číslo sedem,“ vyhŕkol Per Persson.

Mafián zmizol v chodbe. Farárka za ním hľadela a v duchu zvažovala, či nastanú ťažkosti.

Myslí si recepčný, že môže niečo urobiť z pozície farárky?

Per Persson si nemyslel nič, no nestihol to povedať, pretože kožená bunda bola späť.

„Zabijak leží zmordovaný na posteli. Viem, ako to chodí, v tejto chvíli bude najlepšie, ak si poleží. Postaraj sa o túto obálku a daj mu ju, keď sa prebudí. Pozdrav ho od grófa.“

„Len to?“ spýtal sa Per Persson.

„Hej. Nie, povedz, že je to päťtisíc, nie desať, v tej obálke, pretože prácu urobil menej ako z polovice.“

Muž v koženej bunde šiel svojou cestou. Päťtisíc? Päť tisícok, čo malo byť zrejme desať. A teraz zostalo na recepčnom, aby vysvetlil rozdiel v podstate najnebezpečnejšiemu mužovi vo Švédsku. Ak by tým nepoveril farárku, ktorá práve ponúkla svoje služby.

„Zabijak Anders,“ zopakovala. „Takže naozaj existuje, nepovedali ste to len tak.“

„Zatratená duša,“ odvetil recepčný. „Veľmi stratená, fakt.“ Prekvapilo ho, že farárku zaujímalo, či tá veľmi stratená duša je stratená do takej miery, že by bolo morálne rentabilné, keby si spolu od neho požičali tisícku a dali si niečo dobré v nejakom blízkom príjemnom podniku.

Per Persson nechápal, čo je to za farárku, že môže navrhnúť niečo také, ale uznal, že myšlienka je to lákavá. Hoci je dôvod, prečo sa Zabijak Anders volá tak, ako sa volá. Vlastne tri, ak si to recepčný správne pamätá: sekera v chrbte, brokovnica v tvári a podrezaný krk.

Otázka vhodnosti potajme si požičať peniaze od zabijaka padla, pretože sa dotyčný prebudil a kolísavou chôdzou, s vrabčím hniezdom na hlave, sa k nim blížil po chodbe.

„Som smädný,“ oznámil. „Dnes mi majú dôjsť prachy, ale ešte tu nie sú a nemám si za čo kúpiť pivo. Alebo jedlo. Môžem si z tvojej kasy požičať dve stovky?“

Bola to otázka, aj nebola. Zabijak Anders rátal, že bude mať bleskovo dve stovky v ruke.

No farárka postúpila o pol kroka dopredu.

„Dobrý deň,“ pozdravila sa. „Volám sa Johanna Kjellanderová a som bývalá farárka, dnes už len pastierka duší vo všeobecnosti.“

„S farármi je všetko nahovno,“ zanadával Zabijak Anders a ani sa na ňu nepozrel.

Rozhovor nebol jeho silná stránka. Obrátil sa na recepčného.

„Tak dostanem nejaké prachy, či ako?“

„Ak ide o to, čo ste povedali, nesúhlasím s tým,“ podotkla Johanna Kjellanderová. „Je jasné, že v našej brandži existujú ľudia, čo menia názory, náhodou som, bohužiaľ, jednou z nich. Je to záležitosť, o ktorej by som sa s vami rada porozprávala pán... Zabijak Anders. Možno pri inej príležitosti. No teraz ide o obálku s päťtisíc korunami, ktorú vám práve doručili na recepciu od grófa.“

„Päťtisíc?“ zahučal Zabijak Anders. „Malo to byť desať! Čo si urobila so zvyškom, ty posratá farárka?“

Práve prebudený zabijak s opicou zúrivo zazeral na Johannu Kjellanderovú. Per Persson, ktorý si neželal vraždu farárky na svojej recepcii, rýchlo nepokojne dodal, že ho gróf pozdravuje a že päťtisíc je len splátka, pretože odrobil len polovicu práce. Recepčný aj farárka po jeho boku sú len nevinní poslovia, dúfa, že to Zabijak Anders pochopil...

No Johanna Kjellanderová opäť prevzala iniciatívu. To s tou posratou farárkou ju tvrdo zasiahlo.

„Hanbite sa!“ zvolala tak rozhodne, že to Zabijak Anders takmer spravil.

Vzápätí dodala, že by mal pochopiť, že ani ona, ani recepčný nemali v úmysle šlohnúť jeho peniaze.

„Teda sme na tom skromne, to hej. Ale keď už rozhovor skĺzol týmto smerom, využijem príležitosť a rovno sa opýtam, či by ste si, pán Zabijak Anders, dokázali predstaviť, že by ste požičali jednu z tých krásnych tisícok dnes, alebo tak. Či radšej cez týždeň?“

Per Persson užasol. Najprv chcela farárka vytiahnuť peniaze Zabijaka Andersa z obálky bez jeho vedomia. Potom takmer spôsobila, že sa červenal od hanby, lebo ju chcel práve z toho obviniť. A teraz sa pustila vyjednávať pôžičku priamo so zabijakom. Čo vôbec nemá pud sebazáchovy? Nechápe, že oboch, seba i jeho, vystavila ohrozeniu života? Prekliata ženská! Mal by sa poponáhľať a zastaviť ju, skôr než to urobí zabijak, a natrvalo.

No najskôr sa musí pokúsiť napraviť to, čo vyviedla. Zabijak Anders si sadol na windsorskú stoličku, trochu zmätený z farárky, ktorá mu v jeho ponímaní sveta zrejme ukradla peniaze a práve ho požiadala, aby jej požičal tie, čo ešte nestihla ukradnúť.

„Ak to dobre chápem, pán Zabijak Anders, cítite sa podvedený, obtiahli vás o päťtisíc, je to tak správne?“ Per Persson sa snažil zdôrazniť čisto ekonomickú stránku problému.

Zabijak Anders prikývol.

„Tak musím zopakovať a zdôrazniť, že ani ja, ani táto asi najčudnejšia farárka vo Švédsku sme tie peniaze nevzali. Ale ak je niečo – čokoľvek –, čo môžem urobiť, aby som vám, pán Zabijak Anders, uľahčil situáciu, neváhajte a povedzte to.“

Ak je niečo, čo môžem urobiť... to s radosťou hovorí každá osoba z oblasti služieb, ale nemusí to vždy tak aj myslieť.

Bohužiaľ, Zabijak Anders vzal recepčného za slovo.

„Hej, ďakujem,“ zamrmlal unaveným hlasom. „Zožeňte mi mojich zmiznutých päťtisíc, prosím. Potom vás nebudem musieť zmlátiť.“

Per Persson vôbec netúžil vyhľadať grófa, toho, čo sa vyhrážal, že spraví niečo naozaj nepekné s Perovou najmilovanejšou časťou tela. Už len znova stretnúť toho človeka by bolo dosť zlé. Nieto ešte od neho pýtať peniaze...

Recepčný riadne znervóznel, keď začul, ako farárka hovorí:

„Samozrejme!“

„Samozrejme?“ zopakoval vydesene.

„Fajn!“ súhlasil Zabijak Anders, ktorý práve počul dve „samozrejme“ za sebou.

„Hej, je predsa samozrejmé, že pánu Zabijakovi Andersovi pomôžeme,“ pokračovala farárka. „My v Penzióne na myse sme vždy k službám. Za primeranú sumu sme vždy pripravení uľahčiť život nielen vrahom, ale aj vandalom. Pán nerozlišuje medzi ľuďmi. No, možno rozlišuje, ale držme sa veci: začali by sme tým, že sa dozvieme niečo viac o prácičke, o ktorú šlo, a prečo si myslia, že bola vykonaná iba polovičato.“

Per Persson zatúžil byť v tej chvíli niekde úplne inde. Práve počul, ako farárka povedala: „My v Penzióne na myse.“ Ani nebola prihlásená, ani za seba nezaplatila, ale to jej nebránilo, aby v mene penziónu začala vyjednávať s vrahom o financiách.

Recepčný sa rozhodol, že si nového hosťa veru neobľúbi. Nič lepšie mu nezišlo na um len zostať stáť tam, kde stál, na recepcii pri stene vedľa chladničky, a tváriť sa čo možno najnepádnejšie. Toho, kto nevzbudí nijaké pocity, netreba zabiť, predpokladal.

Aj Zabijak Anders bol mierne zmätený. Za krátky čas toho farárka narozprávala toľko, že sa v tom úplne stratil (ani fakt, že je farárka, veci veľmi neprospieval).

Zrejme navrhla nejaký druh spolupráce. To sa vždy končieva zle, ale vypočuť by si ju mohol. Ľudí netreba vždy zmlátiť hneď na začiatku, naopak, často je lepšie spraviť to až na záver.

Takže sa dostali k tomu, že im Zabijak Anders porozprával, akú prácu to vykonal. Nikomu nevzal život, ak si to mysleli.

„No veď, vraždu ťažko spravíte len napoly,“ premýšľala nahlas farárka.

Zabijak Anders povedal, že sa rozhodol skoncovať s vraždením, pretože cena bola privysoká, ak by to spravil ešte raz, nedostal by sa von pred osemdesiatkou.

Išlo o to, že ešte ani nestihol byť poriadne na slobode a nájsť si bývanie, a už sa sprava aj zľava začali hrnúť rozličné objednávky. Väčšinou od ľudí, ktorí za naozaj tučnú sumičku chceli odpratať z cesty svojich nepriateľov a známych, to jest zavraždiť, to jest to, čomu sa Zabijak Anders už nevenoval. Lepšie povedané, čomu sa nikdy nevenoval. Len sa to akosi náhodou pritrafilo.

Okrem rôznych navrhnutých nájomných vrážd prišla sem-tam aj iná ponuka primeranejšieho charakteru, ako tá posledná. Šlo o to zlomiť obe ruky mužovi, čo kúpil auto od objednávateľa a bývalého známeho Zabijaka Andersa, od grófa, vzal prachy a v ten istý večer prehral celú kúpnu cenu v Black Jacku namiesto toho, aby vykonal správnu vec.

Farárka netušila, čo je Black Jack, takej činnosti sa ani jedna z jej dvoch predchádzajúcich farností nevenovala vo chvíľach spokojnosti po rannej bohoslužbe. Miesto toho hrávali mikádo, celkom fajn, občas. No farárku skôr zaujímalo, kam sa vlastne dopracovala tá kúpa auta.

„Vzal si auto bez zaplatenia?“

Zabijak Anders vysvetlil, ako legálne záležitosti fungujú v menej legálnych štokholmských kruhoch. V tomto konkrétnom prípade išlo o deväťročný saab, ale princíp bol ten istý: jednodňový alebo niekoľkodňový kredit u grófa nepredstavoval nijaký problém. Ťažkosti nastali, keď po uplynutí obdobia kreditu neležali peniaze na stole. A išlo predovšetkým o problémy, ktoré nastali poberateľovi kreditu, nie poskytovateľovi.

„Ako zlomená ruka?“

„Hej, alebo dve, ako som povedal. Ak by bolo auto novšie, nasledovala by objednávka na rebrá a tvár.“

„Dve zlomené ruky, čo boli vlastne jedna. Zle ste to zrátali alebo čo sa stalo?“

„Šlohol som cajgel a šiel domov k tomu zlodejovi, na nosiči som mal bejzbalovú pálku. Keď som ho zohnal, držal v jednej ruke novonarodené dievča a prosil o milosť, či ako sa to volá. Pretože som dobrosrdečný človek, to vravievala moja mama, tak som mu zlomil druhú ruku na dvoch miestach. A dovolil som mu najskôr decko odložiť, aby sa neudrelo, keby sa pri výkone mojej práce skydol na zem. A presne to spravil. Pokiaľ ide o rozháňanie sa bejzbalovou pálkou, som zručný. Hoci keď tak o tom teraz premýšľam, mohol som mu zlomiť obe ruky, keď už ležal na podlahe a nariekal. Všimol som si, že nie vždy myslím tak rýchlo, ako by som si želal. A ak sa do toho pripletie chľast s práškami, tak mi to nemyslí vôbec. Niežeby som si to pamätal.“

Farárka sa chytila jedného detailu:

„Naozaj to vaša matka vravela? Že ste dobrosrdečný?“

Per Persson premýšľal o tom istom, ale strategicky sa snažil čo najväčšmi splynúť so stenou recepcie a byť čo najtichšie.

„Hej, vravela,“ odvetil Zabijak Anders. „Ale to bolo skôr, ako som jej vybil všetky zuby hneď po tom, čo sa otec upil na smrť. Potom toho už veľa nenahovorila, aspoň nič, čomu by sa dalo rozumieť. Hlúpa ženská, dopekla.“

Farárka mala niekoľko návrhov, ako sa dajú riešiť rodinné konflikty bez vybíjania zubov, ale všetko má svoj čas. Teraz chcela zhrnúť informácie Zabijaka Andersa, či ich správne pochopila: Jeho posledný zadávateľ požadoval päťdesiatpercentnú zľavu a odvolával sa na to, že Zabijak Anders zlomil dvakrát tú istú ruku miesto toho, aby jedenkrát zlomil dve ruky?

Zabijak Anders prikývol. Teda ak päťdesiatimi percentami myslí polovicu ceny.

Hej, tak to myslí. A dodala, že sa jej ten gróf vidí akýsi malicherný. No aj tak: ona i recepčný sú pripravení pomôcť.

Pretože recepčný nebol pripravený odporovať, farárka pokračovala:

„Za dvadsaťpercentnú províziu vyhľadáme menovaného grófa s cieľom zmeniť jeho myslenie. Ale to nič nie je. Naša spolupráca sa stane naozaj zaujímavou, až keď nastúpi fáza dva!“ Zabijak Anders sa snažil pochopiť, čo práve farárka povedala. No skôr než vyslovil otázku, čo je „fáza dva“, farárka ho predbehla.

Druhá fáza znamená, že sa drobná činnosť Zabijaka Andersa pod vedením recepčného a farárky rozvinie. Diskrétne public relation na rozšírenie okruhu zákazníkov, cenník, aby nestrácali čas s tými, ktorí na to aj tak nebudú mať, a jasná etická stratégia.

Farárka zbadala, že recepčný je v tvári taký biely ako chladnička pri stene, ku ktorej sa tisol, a že Zabijak Anders stratil niť. Zarazila sa, aby sa jeden nadýchol čerstvého vzduchu a druhému nezišlo na um rozdávať údery miesto toho, aby pochopil.

„Mimochodom, musím vás pochváliť, pán Zabijak Anders akosi za vaše dobré srdce,“ povedala. „Len si pomyslite, dieťatko vyviazlo bez škrabnutia! Deťom patrí kráľovstvo nebeské, máme o tom svedectvo už v Evanjeliu podľa Matúša, kapitola devätnásť.“

„Urobíme? Smieme?“ pýtal sa Zabijak Anders a zabudol, že sa pred pol sekundou rozhodol, že zmláti aspoň toho nezhovorčivého.

Farárka zbožne prikývla, ovládla sa a neinformovala ho, že len o pár riadkov ďalej v tom istom evanjeliu stojí nezabiješ, miluj blížneho svojho ako seba samého, apropo tie vybité zuby – cti matku svoju i otca svojho.

Počiatočná zlosť sa z tváre Zabijaka Andersa vytratila. Per Persson si to všimol, hneď ako sa odvážil uveriť v život (to znamená, že obaja, on i farárka, prežijú aktuálny rozhovor s hosťom z izby číslo sedem). Recepčný nielenže začal znova dýchať, ale dokonca sa mu vrátila schopnosť hovoriť a akosi sa mu podarilo vysvetliť Zabijakovi Andersovi, čo je dvadsať percent z čoho. Zabijak sa ospravedlnil, vraj časom sa stal machrom na rátanie rokov v base, ale o percentách toho veľa nevie, iba že ich je okolo štyridsať v pálenke a občas ešte oveľa viac v takej, ktorá sa vyrába vo všelijakých pivniciach bez dozoru. V jednom z predchádzajúcich policajných vyšetrovaní sa zistilo, že svoje prášky spláchol tridsaťosempercentným kúpeným alkoholom a sedemdesiatpercentnou domácou pálenkou. Policajnému vyšetrovaniu sa nedá vždy veriť, ale ak vtedy mali pravdu, nie div, že to tak aj dopadlo – stoosempercentný chľast v krvi a k tomu prášky.

Inšpirovaná dobrou náladou, čo sa chystala pretrvať, farárka prisľúbila, že obrat činnosti Zabijaka Andersa sa čoskoro zdvojnásobí – minimálne –, pokiaľ ona a recepčný dostanú voľnú ruku, aby vystupovali ako jeho zástupcovia.

Zároveň bol Per Persson dosť schopný, aby z chladničky na recepcii vytiahol dve pivá. Zabijak Anders to prvé okamžite vyslopal, to druhé načal a rozhodol sa, že dostatočne pochopil to, čo mu vysvetlili.

„No, ale, dofrasa, tak sa dohodneme.“

Potom niekoľkými rýchlymi dúškami dorazil aj druhé pivo, odgrgol si, požiadal o prepáčenie a podal im dve z piatich tisícoviek so slovami „dvadsať percent to bolo!“.

Tri zostávajúce si zastrčil do náprsného vrecka na košeli, oznámil, že je čas na kombinované raňajky s obedom v krčme za rohom, a preto viac nemá čas diskutovať o obchodoch.

„Veľa šťastia s grófom!“ zaželal vo dverách a zmizol.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

ČASŤ 1 Iná obchodná činnosť

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3