DMITRY GLUKHOVSKY

METRO 2033

Copyright © 2008 by D. A. GLUKHOVSKY

Translation © 2010 by Zuzana Nedbalová

Jacket design © 2010 by 3H creative studio

Slovak edition © 2010 by Ikar

Z ruského originálu Metro 2033 (Popuľarnaja literatura, Moskva 2008) preložila Zuzana Nedbalová.

Redigovala Oľga Droppová.

Obálku navrhlo 3H creative studio, spol. s r. o., Bratislava.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 780. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán 3H creative studio, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4430-6

Vážení Moskovčania a návštevníci hlavného mesta! Moskovské metro je dopravný podnik so zvýšenou rizikovosťou.

Oznam vo vozni metra

Ten, kto má dosť odvahy a trpezlivosti celý život sa pozerať do tmy, prvý v nej uvidí záblesky svetla.

Chán

KAPITOLA 1

Kraj sveta

„Kto je to tam? Hej, Arťom! Pozri!“

Arťom sa neochotne zdvihol zo svojho miesta pri vatre, prehodil samopal z chrbta na hruď a pohol sa do tmy. Stojac na samom kraji osvetleného priestoru, demonštratívne, čo najhlasnejšie a čo najdôraznejšie šťukol záverom a chrapľavo zakričal:

„Stoj! Heslo!“

Z tmy, odkiaľ sa pred minútou ozývalo zvláštne šuchotanie a tlmené mrmlanie, sa ozvali náhlivé, drobné kroky. Ktosi ustupoval do hlbín tunela, vystrašený chrapľavým Arťomovým hlasom a štrngotaním zbrane. Arťom sa rýchlo vrátil k vatre a šplechol Petrovi Andrejevičovi:

„Ale nie, nezdalo sa mi to. Nepovedal svoje meno, zdrhol.“

„Ach jaj, ty tĺk! Však som ti povedal: ak sa neohlási – hneď strieľaj! Ako môžeš vedieť, kto to bol? Možno sa prikrádajú čierni!“

„Nie... Myslím, že to ani nebol človek... Boli to veľmi zvláštne zvuky... A ani kroky nemal ľudské. Čo, vari by som nespoznal ľudské kroky? A potom, ak by to boli čierni, už niekedy takto zdrhli? Vy sám viete, Piotr Andrejevič, že v poslednom čase sa čierni hneď vrhajú dopredu – už napadli hliadku holými rukami a na guľomet išli pekne vystretí, dôstojne. A tento hneď zutekal... Bol to akýsi bojazlivý tvor.“

„No dobre, Arťom! Nejaký si múdry! Ak máš inštrukcie, konaj podľa inštrukcií a nemedituj. Možno to bol vyzvedač. Uvidel, že je nás tu málo a – oni v presile... Možno nás tu teraz s radosťou zahlušia, nožom po krku a stanicu celú podrežú tak, ako sa stalo na Poležajevskej, a všetko preto, že si včas tú sviňu neodbachol... Daj si pozor! Druhý raz ťa pošlem naháňať ich po tuneli!“

Arťoma striaslo, keď si predstavil tunel za sedemstým metrom. Strašné bolo už len pomyslieť, že by sa tam ocitol. Za sedemstý meter sa neodvážil nikto. Hliadky došli po päťstý, z dreziny reflektorom osvetlili pohraničný stĺp, a keď sa presvedčili, že zaň nijaká potvora nepreliezla, náhlivo sa vracali. Prieskumníci, obrovskí chlapi, bývalí námorní pešiaci, aj tí sa zastavili na šesťsto osemdesiatom, ukryli horiace cigarety v dlaniach a načisto zmeraveli s pohľadom prilepeným k prístrojom nočného videnia. A potom pomaly, potichu ustupovali, nespúšťali oči z tunela a v nijakom prípade sa k nemu neotáčali chrbtom.

Hliadka, v ktorej teraz boli, sa nachádzala na štyristo päťdesiatom, päťdesiat metrov od pohraničného stĺpu. Ale hranicu kontrolovali raz za deň a obhliadka sa skončila už pred niekoľkými hodinami. Teraz ich stanovište bolo posledné a za hodiny, ktoré prešli od poslednej obhliadky, sa tvory, ktoré hliadka mohla odplašiť, pravdepodobne znovu začali približovať. Tiahlo ich k ohňu, bližšie k ľuďom...

Arťom sa usadil na svojom mieste a opýtal sa:

„A čo sa stalo na tej Poležajevskej?“

A hoci už poznal tento príbeh, z ktorého tuhne krv v žilách – rozprávali ho trhovníci na stanici, lákalo ho vypočuť si ho ešte raz, ako keď deti neodolateľne lákajú strašidelné rozprávky o bezhlavých mutantoch a upíroch kradnúcich batoľatá.

„Na Poležajevskej? A ty si to nepočul? Udialo sa tam čosi zvláštne. Najprv začali miznúť ich prieskumníci. Odchádzali do tunelov a nevracali sa. Majú síce nanič prieskumníkov, nie sú ako tí naši, ale aj stanicu majú menšiu, ľudí tam toľko nebýva... Nebývalo. Takže tak, začali im miznúť prieskumníci. Jeden oddiel odišiel – a niet ho. Najprv si mysleli, že ich niečo zdržalo, ten tunel je krivolaký, presne ako náš,“ pri týchto slovách sa Arťom začal cítiť nesvoj, „no nikto na stanici nič nevidí, ani prieskumníci, nech sa svieti akokoľvek. Niet ich a niet, polhodinu ich niet, hodinu, dve hodiny. Zdalo by sa, že tam sa nieto kde stratiť – veď sa vzdialili iba na kilometer, nesmeli ísť ďalej, a oni tiež nie sú na hlavu padnutí... Skrátka, keď sa ich nedočkali, poslali posilnenú hliadku, tí hľadali, hľadali, volali, volali – všetko márne. Nebolo ich, prieskumníci zmizli. A ešte dobre, že nikto nevidel, čo sa s nimi stalo. Zlé je, že nebolo nič počuť... Ani zvuk. A nikde ani stopy.“

Arťom už začal ľutovať, že poprosil Piotra Andrejeviča, aby rozprával o Poležajevskej. Ten mal buď lepšie informácie, alebo si sám niečo domýšľal, lebo rozprával také detaily, aké sa trhovníkom ani nesnívali, na to oni veru boli skutoční majstri a radi rozprávali rozprávky. Z týchto detailov išiel mráz po tele a začalo byť nepríjemne aj pri vatre a akékoľvek, hoci aj úplne neškodné šuchoty z tunela burcovali predstavivosť.

„No, takže tak. Streľbu nebolo počuť a oni sa rozhodli, že prieskumníci od nich asi odišli – možno boli nespokojní a zdrhli. No, čert ich ber. Chcú ľahký život, chcú sa motať s kdejakou zberbou, s anarchistami všakovakými, nech sa motajú. To bolo jednoduchšie si myslieť. Upokojujúcejšie. No a o týždeň sa stratil ďalší oddiel prieskumníkov. Tí nemali ísť ďalej ako pol kilometra od stanice. A znovu ten istý príbeh. Ani hláska, ani stopy. Akoby sa boli vyparili. Vtedy sa na stanici znepokojili. To už nie je v poriadku, keď sa za týždeň stratia dva oddiely. S tým už treba niečo robiť. Teda prijať opatrenia. No, tak postavili na tristom strážnu búdku. Naťahali vrecia s pieskom, guľomet naaranžovali, reflektor – všetko podľa pravidiel opevňovania. Poslali na stanicu Begovaja kuriéra – majú so stanicami Begovaja a Ulica 1905. roku konfederáciu. Predtým s nimi bola aj stanica Okťabrskoje pole, ale potom sa tam niečo stalo, nikto nevie, čo presne, akási havária: žiť sa tam už nedalo a všetci odtiaľ poutekali, no, to nie je dôležité. Vyslali na stanicu Begovaja kuriéra, aby varoval, že sa deje niečo zvláštne a požiadal o pomoc, keby bolo treba. Prvý kuriér sa ani nestihol dostať na Begovú a oni len premýšľali nad odpoveďou, keď ešte v ten deň pribehol druhý, celý roztrasený s tým, že ich posilnený kordón pošiel do jedného chlapa bez jediného výstrelu. Všetkých podrezali. A zdá sa, že v spánku – to je na tom to strašné! Veď oni by ani nemohli zaspať od prežitého strachu, nehovoriac o príkazoch a inštrukciách. Tu na Begovej pochopili, že ak nič neurobia, čoskoro sa to isté začne aj u nich. Vystrojili útočný oddiel z veteránov – okolo sto ľudí, guľomety, granátomety... Času to pochopiteľne zabralo dosť, jeden a pol dňa, ale predsa len vyslali skupinu na pomoc. A keď tá vyšla na Poležajevskú, nebolo tam už ani živej duše. Telá neboli nikde – všade iba samá krv. Takže tak. A bohvie, kto to spravil. Ale ja neverím, že sú ľudia vôbec niečoho takého schopní.“

„A čo sa stalo s Begovou?“ cudzím hlasom sa opýtal Arťom.

„Nič sa nestalo. Uvideli, čo sa deje, a vyhodili do vzduchu tunel, ktorý viedol k stanici Poležajevskaja. Počul som, že je tam zasypaných takých štyridsať metrov, bez techniky sa to nedá rozhrnúť, vlastne ani s technikou nie... A kde vziať tú techniku? Rozpadla sa už pred takými pätnástimi rokmi, tá technika...“

Piotr Andrejevič zmĺkol a pozrel do ohňa. Arťom potichu zakašľal a povedal:

„Áno... Jasné, bolo treba strieľať... Pochybil som.“ Z juhu, z kraja stanice bolo počuť krik:

„Hej tam, na štyristo päťdesiatom! Všetko je v poriadku?“ Piotr Andrejevič s dlaňami pred ústami hlasno odvetil:

„Poďte bližšie! Mám pre vás úlohu!“

Z tunela, od stanice, svietiac vreckovými baterkami, sa k nim priblížili tri postavy, asi hliadka z tristého metra. Keď podišli k vatre, zhasli baterky a prisadli si.

„Zdravím, Piotr! To ty si tu? A ja som rozmýšľal, koho to dnes poslali na kraj sveta?“ povedal veliteľ s úsmevom, keď si vyberal cigaretu.

„Počúvaj, Andriucha! Môj chalan tu kohosi videl. Ale vystreliť nestihol... Skrylo sa to v tuneli. Vravel, že sa to nepodobalo na človeka.“

„Na človeka sa to nepodobalo? A ako to vyzeralo?“ opýtal sa Andrej Arťoma.

„Ani som vlastne nevidel... Iba som sa opýtal na heslo a hneď sa to vychytilo naspäť, na sever. Ale neboli to ľudské kroky – boli ľahké a veľmi rýchle, akoby nemal dve nohy, ale štyri...“

„Alebo tri!“ žmurkol Andrej a strašidelne sa zatváril.

Arťomovi zabehlo, keď si spomenul na príbeh o trojnohých ľuďoch na Filevskej linke metra, kde časť stanice ležala na povrchu, tunel nešiel hlboko, takže ochrana pred žiarením nebola skoro nijaká. Odtiaľ sa aj roztrúsili po celom metre trojnohé, dvojhlavé a iné netvory.

Andrej si potiahol z cigarety a povedal svojim ľuďom:

„Dobre, chalani, keď sme už prišli, prečo by sme si tu neposedeli? Ak im sem zasa začnú loziť trojnohí, pomôžeme. Hej, Arťom! Čajník máte?“

Piotr Andrejevič vstal, nalial do obitého, začadeného čajníka vodu z kanistra a zavesil ho nad oheň. O chvíľku voda zovrela, čajník zapískal a Arťomovi od tohto zvuku, takého domáceho a takého príjemného, začalo byť teplejšie a cítil sa pokojnejšie. Obzeral si ľudí sediacich okolo ohňa: všetko silní, zocelení ťažkým miestnym životom, spoľahliví chlapi. Takým ľuďom sa dalo veriť, dalo sa na nich spoľahnúť. Ich stanica bola vždy jednou z najúspešnejších na celej linke metra, a to všetko vďaka tým, čo sa tu zišli, a takým ako oni. Všetkých spájali srdečné, skoro bratské vzťahy.

Arťom už mal po dvadsiatke, na svet prišiel ešte tam, hore, a nebol taký chudý a bezfarebný ako všetci narodení v metre, ktorí sa nikdy neodvážili ukázať na povrchu, báli sa nielen rádioaktivity, ale aj slnečných lúčov, čo obracali na popol a ničili podzemný život. Hoci Arťom bol v mladšom veku hore len raz, aj to iba na okamih – rádioaktívne žiarenie tam bolo také, že tí nadmieru zvedaví sa upiekli za pár hodín, ani sa nestihli poriadne poprechádzať a vynadívať sa na divoký svet ležiaci na povrchu.

Otca si nepamätal vôbec. Matka s ním bola do piatich rokov, bývali na stanici Timiriazevskaja. Všetko bolo v poriadku, život ubiehal nerušene a pokojne, až kým Timiriazevskaja nepadla po útoku potkanov.

Obrovské, sivé, mokré potkany sa bez akejkoľvek výstrahy vyhrnuli z jedného z tmavých bočných tunelov. Odchyľoval sa nenápadnou odbočkou od hlavného severného úseku a klesal do veľkých hĺbok, kde sa strácal v komplikovanej spleti stoviek chodieb, v labyrintoch plných hrôzy, ľadového chladu a odporného zápachu. Tento tunel viedol do kráľovstva potkanov, miesta, kam by sa neodvážil vstúpiť ani najväčší dobrodruh. Dokonca aj ten, kto by bol zablúdil a nevyznal by sa v podzemných mapách a cestách, by bol zastal pred vchodom doň, vycítil by čierne, odporné nebezpečenstvo a cúvol by od zívajúcej priepasti ako od brány mesta nakazeného morom.

Nikto potkany nedráždil. Nik neschádzal do ich panstva. Nikto sa neodvážil narušiť ich hranice.

Ale ony prišli samy.

Veľa ľudí zomrelo v ten deň, keď gigantické potkany, také veľké, aké nikdy nevideli ani na stanici, ani v tuneloch, ako živá rieka zaplavili aj postavené kordóny, aj stanicu a pochovali pod sebou jej obrancov a obyvateľstvo, zadusili váhou svojich tiel ich predsmrtné výkriky. Na svojej ceste požierali všetko: aj mŕtvych, aj živých, aj svojich uhynutých súkmeňovcov; potkany hnané silou nepochopiteľnou ľudskému rozumu sa slepo, nemilosrdne valili dopredu, čoraz ďalej a ďalej.

Prežili iba niekoľkí. Nie ženy, starci a deti – nikto z tých, ktorých zvyčajne zachraňujú ako prvých, ale päť statných chlapov, ktorí stihli predbehnúť smrtiaci prúd. A predbehli ho iba preto, že stáli s drezinou na stráži v južnom tuneli. Keď začuli výkriky zo stanice, jeden z nich utekal zistiť, čo sa stalo. Timiriazevskaja už zomierala, keď ju uvidel na konci medzistaničného úseku.

Už pri vchode podľa prvých húfov potkanov pochopil, že obrancom stanice už niet pomoci, keď ho zozadu niekto schmatol za ruku. Otočil sa: žena s tvárou znetvorenou od strachu ho nástojčivo ťahala za rukáv, krikom sa snažila premôcť mnohohlasný chór zúfalstva:

„Zachráň ho, vojak! Zľutuj sa!“

Uvidel, že mu podáva detskú rúčku, maličkú tučnučkú dlaň, a on uchopil túto dlaň, nemyslel na to, že zachraňuje čísi život, ale na to, že naňho zavolali ako na vojaka a prosili ho o zľutovanie. A tak ťahal dieťa za sebou, potom ho schytil pod pazuchu a vytrielil opreteky s prvými potkanmi, opreteky so smrťou – dopredu, po tuneli, tam, kde ho čakala drezina s ostatnými z hliadky. Už z diaľky, o takých päťdesiat metrov, im zakričal, aby štartovali. Drezinu mali motorizovanú, jednu na desať najbližších staníc, a iba preto sa im podarilo pred potkanmi utiecť. Hliadka sa hnala dopredu, v rýchlosti preletela opustenú stanicu Dmitrovskaja, kde sa krčilo niekoľko pustovníkov, ktorým stihli skríknuť: „Utekajte! Potkany!“ ale vedeli, že tí sa už zachrániť nestihnú. Keď sa blížili ku kordónom stanice Savelovskaja, s ktorou mali našťastie v tom čase mierovú dohodu, už v predstihu znižovali rýchlosť, aby ich pri takej rýchlosti na prístupovej ceste nerozstrieľali v domnení, že sú to lupiči, a zo všetkých síl kričali strážnikom: „Potkany! Potkany idú!“ Boli pripravení bežať cez celú Savelovskú a ďalej, ďalej po trase metra s prosbou, aby ich pustili dopredu, kým je kam utiecť, kým sivá láva nezaplaví metro.

No na šťastie na Savelovskej bolo niečo, čo zachránilo aj ich, aj stanicu a možno aj celú Serpuchovsko-Timiriazevskú vetvu: ešte sa len blížili ako blesk a kričali strážnikom o skaze, ktorú sa im nakrátko podarilo predbehnúť, tí už nelenili a odokrývali na svojej strážnici akýsi ozrutný agregát.

Bol to plameňomet, ktorí poskladali miestni majstri z nájdených častí, podomácky vyrobený, ale neuveriteľne účinný. Len čo sa zjavili predné potkanie oddiely a z tmy doliehal čoraz hlasnejší šuchot a škripot potkaních labiek, strážnici naštartovali plameňomet a nevypli ho, až kým nedošlo palivo. Ručiaci oranžový plameň naplnil tunel na desiatky metrov a pálil, pálil potkany bez prestania, desať, pätnásť, dvadsať minút. Tunel sa zaplnil odporným smradom spáleného mäsa a šialeným potkaním piskotom... A za chrbtom strážnikov zo Savelovskej, ktorí sa stali hrdinami a preslávili sa po celej linke metra, stála chladnúca drezina pripravená na nový skok a na nej – päť chlapov, ktorí utiekli zo stanice Timiriazevskaja – a ešte zachránené dieťa: chlapec. Arťom.

Potkany sa stiahli. Ich slepú vôľu zlomil jeden z posledných vynálezov ľudského vojenského génia. Ľudia vždy vedeli zabíjať lepšie ako akýkoľvek iný živý organizmus.

Potkany ustúpili a vrátili sa do obrovského kráľovstva, ktorého skutočné rozmery nepoznal nikto. Všetky tieto labyrinty ležiace v nesmiernej hĺbke boli také záhadné a pre činnosť metra zdanlivo úplne zbytočné, že bez ohľadu na tvrdenie autorít bolo ťažké uveriť, že to všetko postavili obyčajní stavbári.

Jedna z týchto autorít dokonca pracovala predtým, ešte za oných čias, ako pomocník strojvodcu v metre. Takýchto ľudí veľa nezostalo a veľmi si ich vážili, pretože spočiatku boli jediní, čo nespanikárili a nepoddávali sa strachu, keď sa ocitli mimo pohodlného a bezpečného vozňa vlaku v tmavých tuneloch Moskovského metra, v tých kamenných útrobách veľkomesta. Všetci na stanici sa k nim správali s úctou a to isté učili svoje deti, preto si ho Arťom asi zapamätal na celý život: unaveného chudého človeka, vysušeného za dlhé roky práce pod zemou, v spranej a vyblednutej uniforme pracovníka metra, ktorá už dávno stratila šmrnc, ale ešte vždy si ju obliekal s hrdosťou, s akou sa admirál odieva do slávnostnej uniformy. A Arťom, vtedy ešte chalan, videl v cintľavej postave pomocníka strojvodcu nevýslovnú moc a silu...

Akoby aj nie! Pracovníci metra boli pre všetkých ostatných obyvateľov tým, čo domorodí sprievodcovia pre vedecké expedície v džungli. Im sväto verili, na nich sa plne spoliehali, od ich vedomostí a zručností záviselo prežitie ostatných. Mnohí z nich sa stali veliteľmi staníc, keď sa rozpadol jednotný systém riadenia a metro sa z komplexného objektu civilnej obrany, obrovského protiatómového krytu zmenilo na množstvo staníc, ktoré neboli prepojené jednotným vedením, a ponorilo sa do chaosu a anarchie. Stanice sa stali nezávislými a samostatnými, svojskými miniatúrnymi štátmi, so svojimi ideológiami a režimami, vodcami a armádami. Bojovali medzi sebou, spájali sa do federácií a konfederácií, dnes sa stávali metropolami vznikajúcich impérií, aby ich zajtra porazili a kolonizovali včerajší kamaráti alebo vazali. Pred všeobecným ohrozením uzatvárali krátkodobé spojenectvá, aby sa, keď toto nebezpečenstvo pominie, s novými silami chytili pod krk. Obetavo sa bojovalo o všetko: o životný priestor, o jedlo – sadenice bielkovinového droždia, plantáže húb, ktoré nepotrebujú denné svetlo, kuríny a kŕmniky, kde bledé podzemné prasce a neduživé kurence kŕmili bezfarebnými podzemnými hubami, a, samozrejme, o vodu – teda o filtre. Barbari, ktorí nevedeli opraviť pokazené filtračné zariadenia a zomierali z vody otrávenej rádioaktivitou, sa so zverskou zúrivosťou vrhali na bašty civilizovaného života, na stanice, kde riadne fungovali stroje na dynamo a maličké po domácky vyrobené vodné elektrárne, kde pravidelne opravovali a čistili filtre, kde biele klobúčiky šampiňónov vypestované starostlivými ženskými rukami prevŕtavali mokrú pôdu a vo výbehoch krochkali svinky.

Dopredu, do nekonečného zúfalého útoku ich viedol pud sebazáchovy a večný revolučný princíp – zobrať a rozdeliť. Obrancovia šťastných staníc, organizovaní do bojaschopných združení bývalými profesionálnymi vojakmi, do poslednej kvapky krvi odrážali vpády vandalov, prechádzali do protiútokov, vzdávali sa a znovu vybojúvali späť každý meter tunelov medzi stanicami. Stanice hromadili vojenskú silu, aby odpovedali na útoky trestnými výpravami, aby vytesňovali svojich civilizovaných susedov zo životne dôležitého priestoru, ak sa nepodarilo dosiahnuť dohodu mierovou cestou, a v konečnom dôsledku, aby sa postavili na odpor tej hávedi, ktorá vyliezala zo všetkých dier a tunelov. Všetkým tým zvláštnym, mrzkým a nebezpečným tvorom, z ktorých každý by svojím zjavným nesúladom so zákonmi evolučného vývoja pokojne bol mohol priviesť Darwina do zúfalstva. Nech by sa všetky tieto tvory akokoľvek výrazne odlišovali od bežných živočíchov, na ktoré je človek zvyknutý, či už tým, že sa pod neviditeľnými ničivými lúčmi z neškodných predstaviteľov mestskej fauny pretvorili na pekelníkov, alebo tým, že vždy prebývali v hlbinách, teraz, keď ich človek vyrušil, predsa len tiež boli súčasťou života na zemi. Znetvorenou, zvrátenou, ale predsa len súčasťou. A podriaďovali sa tomu istému hlavnému princípu, ktorý riadi všetko organické na tejto planéte.

Prežiť. Prežiť za každú cenu.

Arťom si zobral biely smaltovaný hrnček, v ktorom šplechotal ich vlastný, staničný čaj. Nebol to, samozrejme, nijaký čaj, ale výťažok zo sušených húb s prísadami, pretože skutočného čaju predsa len zostalo pramálo. Šetrili si ho a pili iba na veľké sviatky a ešte aj stál desaťkrát viac ako hubový výťažok. A jednako svoju váru mali u nich na stanici radi, boli na ňu hrdí a volali ju čaj. Cudzí ju však najprv z nezvyku vypľúvali, ale potom si zvykli, dalo sa to piť. Ba dokonca za hranicami stanice sa o ich čaji šírili chýry a začali k nim prúdiť trhovníci. Najprv riskujúc vlastnú kožu, po jednom, no čoskoro čaj začal letieť po celej línii metra, dokonca Hanza oň prejavila záujem a po zázračný výťažok začali na VÚNH prúdiť karavány. Začali sa sypať peniaze. A kde sú peniaze – tam sú aj zbrane, tam je aj drevo, aj vitamíny. Tam je život. A od tých čias, ako na VÚNH začali robiť ten čaj, stanica začala silnieť, sťahovali sa sem slušní ľudia z okolitých staníc a medzistaničných úsekov a nastal rozmach. Na svoje prasiatka boli na VÚNH tiež veľmi hrdí a rozprávali sa legendy o tom, že práve odtiaľto sa dostali do metra: keď sa ešte na úplnom začiatku akýsi odvážlivci dostali do polorozpadnutého pavilónu Chov ošípaných na Výstave úspechov národného hospodárstva, podľa ktorej stanica dostala názov, a doviedli mašurky na stanicu.

„Počuj, Arťom! A Suchý sa má ako?“ opýtal sa Andrej, sŕkal pritom čaj maličkými opatrnými dúškami a silno naň fúkal.

„Ujo Saša? Má sa dobre. Nedávno sa vrátil z cesty po trase s našimi. S výpravou. To však asi viete.“

Andrej bol od Arťoma o takých pätnásť rokov starší. Vlastne bol prieskumník, a málokedy hliadkoval bližšie ako na štyristo päťdesiatom metri a aj to len ako veliteľ kordónu. Tu ho postavili na tristý meter, do zaisťovacieho oddielu, ale jeho to predsa len ťahalo do hĺbky, využil prvú zámienku, prvý falošný poplach, aby sa dostal bližšie k tme, bližšie k tajomstvu. Mal rád tunel a poznal ho dobre so všetkými odbočkami. A na stanici, medzi farmármi, medzi robotníkmi, podnikateľmi a úradníkmi sa cítil akosi nepohodlne, akosi nepotrebne. Nemohol sa donútiť kypriť pôdu pre huby alebo, ešte horšie, kŕmiť týmito hubami tlsté prasce, stojac po kolená v hnoji na staničných farmách. A obchodovať nemohol, od nepamäti nemohol vystáť obchodníkov; on bol vždy vojak, bojovník a celou dušou veril, že je to jediná činnosť hodná muža. Bol hrdý na to, že on, Andrej, celý svoj život robil iba to, že ochraňoval aj páchnucich farmárov, aj splašených trhovníkov, aj nemožne oficiálnych úradníkov, aj deti, aj ženy. Ženy priťahovala jeho opovržlivá, posmešná sila, jeho úplná, stopercentná viera v seba. Nebál sa o seba, ani o tých, čo boli s ním, pretože ich vždy mohol ochrániť. Ženy mu sľubovali lásku, sľubovali mu pohodlie, ale pohodlne sa začínal cítiť iba za päťdesiatym metrom, kde sa za zákrutou skrývali svetlá stanice. A tam za ním ženy nešli. Prečo?

A tak, zohriaty čajom, zložil svoju starú čiernu baretku, utrel si rukávom fúzy mokré od pary a začal sa lačne vypytovať Arťoma na novinky a klebety, ktoré priniesol z poslednej výpravy na juh Arťomov otčim – ten človek, ktorý pred devätnástimi rokmi vytrhol Arťoma potkanom na Timiriazevskej: nemohol ho nechať napospas osudu, a tak ho vychoval.

„Ja možno niečo viem, ale s radosťou si vypočujem aj druhú verziu. Nebuď škrob, dobre?“ nástojil Andrej.

Dlho ho presviedčať nemusel. Sám Arťom si rád spomínal a prerozprávaval otčimove príbehy, veď predsa všetci ich budú počúvať s otvorenými ústami.

„No, kam išli, asi viete...“ začal Arťom.

„Viem, že na juh. Náramné tajomstvá robia tí vaši cestujúci,“ uškrnul sa Andrej. „Špeciálne úlohy vedenia, rozumiete!“ žmurkol na jedného zo svojich ľudí.

„Ale nič tajné tam nebolo,“ mávol Arťom rukou. „Cieľom výpravy bolo zistiť situáciu, zhromaždiť informácie... Dôveryhodné informácie. Pretože cudzím trhovníkom, ktorí u nás na stanici melú jazykom, sa veriť nedá možno sú tí trhovníci provokatéri, ktorí šíria dezinformácie.“

„Trhovníkom sa vôbec nedá veriť,“ zašomral Andrej. „Sú to chamtivci. Nemôžeš vedieť: možno dnes tvoj čaj predáva Hanze a zajtra teba samotného so všetkým činom niekomu predá. Možno u nás zbierajú informácie. Ja ani našim, úprimne povedané, veľmi neverím.“

„No, nehovorte tak o našich, Andrej Arkadyč. Naši sú všetci v pohode. Skoro všetkých ich osobne poznám. Ľudia ako ľudia. Ibaže majú radi peniaze. Chcú žiť lepšie ako druhí, snažia sa o niečo,“ pokúsil sa zastať miestnych trhovníkov Arťom.

„Tak, tak, moja reč. Peniaze majú radi. Žiť chcú najlepšie zo všetkých. A ktohovie, čo robia, keď vojdú do tunela. Môžeš mi s istotou povedať, že ich hneď na prvej stanici nezverbujú dajakí agenti? Môžeš alebo nie?“

„Čí agenti? Čím naši trhovníci padli do oka agentom?“

„Vieš čo, Arťom! Mladý si ešte a veľa nevieš. Počúvaj starších, budeš dlhšie žiť.“

„Však niekto to musí robiť! Ak by neboli trhovníci, kukali by sme tu bez munície, s primitívnymi puškami, ohadzovali by sme čiernych soľou a popíjali svoj čajík,“ nedal sa Arťom.

„Dobre, dobre, našiel sa tu ekonóm... Daj si pohov. Radšej hovor, čo tam Suchý videl. Ako je u susedov? Na Alexejevskej? Na Rižskej?“

„Na Alexejevskej? Nič nové. Pestujú svoje huby. A čo Alexejevskaja? Nič zvláštne, taká osada... Hovorí sa,“ vzhľadom na tajnosť informácie Arťom stíšil hlas, „že sa chcú k nám pripojiť. A zdá sa, že Rižskaja tiež nie je proti. Tam u nich narastá tlak z juhu. Nálady sú pochmúrne: všetci si šepkajú o akomsi nebezpečenstve, všetci sa čohosi boja a čoho sa boja – nikto nevie. Či sa už z druhej strany línie vytvorilo akési impérium, alebo sa boja Hanzy, čo sa chce rozšíriť, alebo čosi iné. A všetky tie osady sa k nám začínajú tlačiť. Aj Rižškaja, aj Alexejevskaja.“

„A čo konkrétne chcú? Čo ponúkajú?“ zaujímalo Andreja.

„Požadujú zjednotiť sa s nimi do federácie so spoločným obranným systémom, upevniť hranice oboch strán, zriadiť stále osvetlenie v medzistaničných tuneloch, vytvoriť milíciu, zasypať bočné tunely a chodby, spustiť dopravné dreziny, natiahnuť telefónny kábel a na voľné miesta nasadiť huby... Aby sa spoločne hospodárilo, pracovalo, pomáhalo jeden druhému, ak bude treba.“

„A kde boli doteraz? Kde boli vtedy, keď z Botanickej záhrady, z Medvedkova vyliezala tá háveď? Keď na nás útočili čierni, kde boli?“ vrčal Andrej.

„Ale Andrej, daj pozor, aby si niečo neprivolal!“ zamiešal sa Piotr Andrejevič. „Čierni tu zatiaľ nie sú – a tak je to dobre. Nie my sme nad nimi vyhrali. Oni tam majú čosi svoje, vnútorné, a tak stíchli. Možno naberajú silu. Takže spojenie nám nebude na škodu. Tým viac, spojenie so susedmi. Aj oni majú osoh, aj my.“

„A budeme mať slobodu, aj rovnosť, aj bratstvo!“ ironizoval Andrej, zohýnajúc prsty.

„Nebaví vás to počúvať, však?“ urazene sa opýtal Arťom.

„Nie, len pokračuj, Arťom, pokračuj,“ povedal Andrej. „My sa s Piotrom neskôr dohádame. To je naša večná téma.“

„No, takže. A hovoria, že náš veliteľ vraj súhlasil. Nemá zásadné námietky. Akurát podrobnosti treba prebrať. Čoskoro bude zjazd. A potom – referendum.“

„Ako to, ako to. Referendum. Ľudia povedia áno – to znamená áno. Povedia nie – to znamená, že ľudia zle rozmýšľali. Nech ľudia porozmýšľajú ešte raz,“ podpichoval Andrej.

„No, Arťom, a čo sa deje za Rižskou?“ Piotr Andrejevič si ho nevšímal a vypytoval sa ďalej.

„Ďalej máme čo? Prospekt mieru? No, Prospekt mieru, to je jasné. To sú hranice Hanzy. A Hanza, hovoril otčim, je s červenými stále rovnako: v mieri. Na vojnu si nikto už ani nespomenie,“ pokračoval Arťom.

Hanza bolo pomenovanie pre Spoločenstvo staníc Okružnej linky. Tieto stanice sa nachádzali na priesečníku všetkých ostatných vetiev, a teda obchodných ciest spojených medzi sebou tunelmi, a skoro od samého začiatku sa stali miestami stretnutí obchodníkov zo všetkých koncov metra. Bohatli fantastickou rýchlosťou a rýchlo si uvedomili, že toto bohatstvo vyvoláva závisť primnohých ľudí, preto sa rozhodli zjednotiť. Oficiálny názov bol príliš ťažkopádny a ľudia spoločenstvo nazvali Hanza – ktosi ich raz trefne prirovnal k združeniu hanzových miest v stredovekom Nemecku, slovko to bolo zvučné, a tak sa aj uchytilo. Hanza spočiatku združovala iba časť staníc, zjednotenie prebiehalo postupne. Bol tu úsek Okružnej linky od Kyjevskej po Prospekt mieru, takzvaný Severný oblúk, a stanice Kurskaja, Taganskaja a Okťabrskaja, ktoré s ňou uzatvorili dohodu. Už potom sa do Hanzy včlenili stanice Paveleckaja a Dobryninskaja a vytvoril sa druhý oblúk, Južný. Ale hlavný problém a hlavná prekážka spojenia Severného a Južného oblúku bola v Sokoľničeskej linke.

„Ide tu o toto,“ rozprával Arťomovi otčim. „Sokoľničeskaja linka bola vždy špecifická. Keď pozrieš na mapu, hneď si ju všimneš. Po prvé, je rovná ako šíp. Po druhé, na všetkých mapách je sýtočervenej farby. A aj názvy staníc tam súvisia s červeňou: Krasnoseľskaja, Krasnyje vorota, Komsomoľskaja, Knižnica V. I. Lenina a tiež tie oné Leninské hory. Či už pre tie názvy, alebo z akéhosi iného dôvodu, táto linka priťahovala všetkých, čo pociťovali nostalgiu za slávnou socialistickou minulosťou. Na nej sa mimoriadne dobre uchytila myšlienka obnovenia sovietskeho štátu. Najprv sa jedna stanica oficiálne vrátila k ideám komunizmu a socialistickému typu vládnutia, nato susedná, potom sa ľudia z druhej strany tunela nakazili revolučným optimizmom, zvrhli svoje vedenie, a už to išlo. Veteráni, čo prežili, bývalí komsomolskí dejatelia a stranícki funkcionári, všade prítomný lumpen-proletariát – všetko sa zgrupovalo na revolučných staniciach.“

Zriadili výbor zodpovedný za šírenie novej revolúcie a komunistických ideí po celom metre so skoro leninským názvom: Interstanicionál. Pripravoval oddiely profesionálnych revolucionárov a propagandistov, vysielal ich čoraz ďalej na nepriateľské územie. Vcelku to stálo len trochu krvi, pretože vyhladnutí ľudia na neúrodnej Sokoľničeskej linke prahli po obnovení spravodlivosti, ktorá, podľa ich chápania, okrem rovnostárstva inú podobu nemohla mať. A celá linka, zasiahnutá z jedného konca, sa rýchle zapálila purpurovým plameňom revolúcie. Vďaka zázrakom zachovanému metromostu cez rieku Jauza spojenie medzi stanicami Sokoľniki a Preobraženské námestie zostalo funkčné. Najprv sa dal krátky úsek na povrchu zdolať iba v noci a v drezinách pustených na plný plyn. Potom rukami odsúdencov na smrť postavili múr a strechu. Staniciam navrátili staré sovietske názvy: Čistyje prudy sa znovu stali Kirovskou, Ľubianka – Dzeržinskou, Ochotnyj riad – Prospektom Marxa. Stanice s neutrálnymi názvami horlivo premenúvali na čosi ideologicky jasnejšie: Sportivnú – na Komunistickú, Sokoľniki – na Stalinskú a Preobraženské námestie, na ktorom sa všetko začalo, na Vlajku revolúcie. A tak sa táto linka, kedysi Sokoľničeskaja, ale masami volaná červenou – vtedy mali Moskovčanmi vo zvyku všetky linky volať podľa farieb, ktorými boli vyznačené na mape metra – úplne oficiálne stala Červenou linkou.

Ďalej to však nešlo.

V okamihu, keď sa Červená linka definitívne sformovala a začala si robiť nárok na stanice iných liniek, pohár trpezlivosti všetkých ostatných pretiekol. Veľa ľudí si príliš dobre pamätalo, čo je to sovietska moc. Príliš veľa ľudí videlo v agitačných oddieloch, ktoré vysielal Interstanicionál po celom metre, metastázy nádoru hroziaceho zničiť celý organizmus. Aj keď agitátori a propagandisti z Interstanicionálu akokoľvek sľubovali elektrifikáciu celého metra a tvrdili, že spolu so sovietskou vládou to prinesie komunizmus (sotva bolo toto Leninovo heslo, tak bezcharakterne využívané, niekedy aktuálnejšie), ľudia za hranicami linky sa nedali nachytať na sľuby. Interstanicionálnych červených rozprávkarov odchytávali a posielali naspäť, do sovietskeho štátu.

A vtedy sovietske vedenie nariadilo, že treba konať rozhodnejšie: ak sa zostávajúca časť metra nijako nechytá veselým revolučným plameňom, treba ju podpáliť. Susedné stanice, znepokojené zosilnenou komunistickou propagandou a záškodníckou činnosťou, tiež prišli k podobnému záveru. Historické skúsenosti jasne dokazovali, že niet lepšieho nosiča komunistického bacila ako bodák.

A udrel hrom.

Koalícia antikomunistických staníc pod vedením Hanzy, rozseknutá napoly Červenou linkou, ktorá túžila uzavrieť kruh, prijala výzvu. Červení, samozrejme, nerátali s organizovaným odporom a precenili vlastné sily. Ľahké víťazstvo, ktoré čakali, sa nečrtalo ani v ďalekej budúcnosti.

Vojna, dlhá a krvavá, riadne oslabila už tak či tak málopočetné obyvateľstvo metra. Trvala skoro rok a pol a pozostávala zväčša z pozičných bitiek, ale s pravidelnými partizánskymi výpadmi a záškodníctvom, so zasypávaním tunelov, strieľaním zajatcov, s niekoľkými prípadmi zverstiev na jednej alebo na druhej strane. Bolo všetko: operácie vojsk, obkľúčenia aj prelomenia obkľúčení, vlastné hrdinstvá, vlastní vodcovia, hrdinovia a zradcovia. Ale hlavným špecifikom tejto vojny bolo to, že ani jednej z bojujúcich strán sa nijako nedarilo posunúť líniu frontu o ako-tak významný úsek. Niekedy sa zdalo, že jedným sa podarilo získať prevahu, obsadiť akúsi priľahlú stanicu, ale protivník sa vynasnažil, zmobilizoval dodatočné sily a misky váh sa naklonili na opačnú stranu.

A vojna vyčerpávala zdroje. Vojna brala najlepších ľudí. Vojna vysiľovala.

A tí, čo prežili, z nej boli unavení. Revolučné vedenie nenápadne zmenilo pôvodné úlohy na skromnejšie. Ak na začiatku bolo hlavným cieľom vojny rozšíriť sovietsku moc a idey komunizmu po celom metre, teraz červení chceli aspoň prevziať kontrolu nad tým, čo považovali za najsvätejšie – nad stanicou Námestie revolúcie. Po prvé pre jej názov, po druhé preto, že bola bližšie než akákoľvek iná stanica metra k Červenému námestiu a ku Kremľu, ktorého veže boli ešte vždy okrášlené rubínovými hviezdami, ak sa dá veriť nemnohým odvážlivcom, ideologicky silným do takej miery, aby vyliezli hore a pozreli naň. No a, samozrejme, tam, na povrchu, vedľa Kremľa, v úplnom strede Červeného námestia, sa nachádzalo Mauzóleum. Či tam bolo Leninovo telo, alebo už nie – to nevedel nikto a ani to nemalo nejaký význam. Za dlhé roky sovietskej moci Mauzóleum prestalo byť iba hrobkou a stalo sa niečím cenným samo osebe, sakrálnym symbolom nástupníctva moci. Práve z neho zdravili sprievody veľkí vodcovia minulosti. Práve k nemu predovšetkým smerovali súčasní vodcovia. A tradovalo sa, že práve zo stanice Námestie revolúcie, z jej služobných miestností, išli tajné chodby do skrytých laboratórií pod Mauzóleom a odtiaľ – až k samotnej truhle.

Červení mali stanicu Sverdlovovo námestie, bývalú stanicu Ochotnyj riad, opevnenú, z nej sa vychádzalo na výpady a útoky na Námestie revolúcie.

Revolučné vedenie požehnalo nejednu krížovú výpravu, len aby oslobodila túto stanicu s hrobkou. Ale i jej obrancovia chápali, aký má pre červených význam, a bránili ju do posledného chlapa. Námestie revolúcie sa menilo na nedobytnú pevnosť. Najkrutejšie, najkrvavejšie boje sa odohrávali práve na prístupových cestách k tejto stanici. Najviac ľudí padlo tam. Aj tieto boje mali svojich hrdinov ako Alexander Matrosov, ktorí s odhalenou hruďou šli proti guľometom, a boli aj takí, ktorí sa obmotali granátmi, aby vyleteli do vzduchu spolu s nepriateľským ohniskom, ba dokonca sa proti ľuďom využívali zakázané plameňomety... Všetko márne. Stanicu vybojovali na deň, ale nestihli sa opevniť, a už na ďalší deň, keď koalícia prechádzala do protiútoku, umierali a ustupovali.

Navlas to isté sa dialo aj na stanici Knižnica V. I. Lenina. Tú bránili červení a koaličné sily sa ich opakovane snažili stade vyhodiť. Stanica mala pre koalíciu mimoriadny strategický význam, pretože v prípade úspešného útoku by umožnila rozdeliť Červenú linku na dva úseky. Okrem toho umožňovala prechod na tri iné linky súčasne a všetky tri také, s ktorými sa Červená linka nikde inde nekrižovala. Iba tam. Teda bola akousi lymfatickou uzlinou, ktorá, súc nakazená červenou epidémiou, by mala otvorený prístup k životne dôležitým orgánom. A aby sa tomu zabránilo, bolo treba Knižnicu V. I. Lenina obsadiť, obsadiť za každú cenu.

Ale tak ako boli neúspešné pokusy červených obsadiť Námestie revolúcie, tak boli neplodné aj snahy koalície vytlačiť ich z Knižnice.

A ľudia boli medzitým unavenejší a unavenejší. Už sa začalo dezertérstvo a stále častejšie sa stávali prípady bratania, keď vojaci na jednej aj druhej strane frontu odhadzovali zbrane... Ale na rozdiel od prvej svetovej červení z toho nemali úžitok. Revolučný zápal pomaličky vyprchával. Ale lepšie sa nevodilo ani koalícii: ľudia, nespokojní s tým, že sa musia sústavne triasť o svoj život, sa dali do pohybu a odchádzali s rodinami z centrálnych staníc na okrajové. Hanza upadala a slabla. Vojna silne poškodila obchod, trhovníci si nachádzali bočné chodníčky, dôležité obchodné cesty pustli a tíchli...

Politici, ktorých vojaci čoraz menej podporovali, museli urýchlene hľadať možnosť ako vojnu skončiť skôr, ako sa zbrane obrátia proti nim. A vtedy sa za najprísnejšieho utajenia na neutrálnej stanici, ako to v takých prípadoch býva, stretli vodcovia bojujúcich strán: za sovietsku stranu súdruh Moskvin, za koalíciu prezident Hanzy Loginov a hlava Arbatskej konfederácie Kolpakov.

Mierovú dohodu podpísali rýchlo. Strany si vymenili stanice. Červená linka dostala plné právo disponovať polorozpadnutou stanicou Námestie revolúcie, ale odstúpila Arbatskej konfederácii Knižnicu V. I. Lenina. Ani pre jedných, ani pre druhých nebol tento krok ľahký. Konfederácia stratila jedného člena a spolu s ním aj územie na severovýchode. Červená linka bola prerušená, pretože presne v jej strede sa teraz zjavila stanica, ktorá jej nepodliehala a rozsekávala ju napoly. Bez ohľadu na to, že obe strany si navzájom zaručovali právo na voľnú prepravu po bývalých územiach, taká situácia musela červených znepokojovať... Ale to, čo ponúkala koalícia, bolo príliš lákavé. A Červená linka neodolala. Najväčší osoh z mierovej dohody mala, samozrejme, Hanza, ktorá teraz mohla bez prekážok uzavrieť okruh, a tak odstrániť posledné prekážky na ceste k rozkvetu. Dohodli sa na dodržiavaní status quo, na zákaze agitačnej a záškodníckej činnosti na území bývalého protivníka. Všetci boli spokojní. A teraz, keď zbrane a politici zmĺkli, prišiel rad na propagandistov, ktorí mali za úlohu vysvetliť masám, že práve ich strana dosiahla mimoriadne diplomatické úspechy a v podstate vyhrala vojnu.

Od toho pamätného dňa, keď bola podpísaná mierová dohoda, prešli roky. Dodržiavali ju obidve strany: Hanza videla v Červenej linke výhodného ekonomického partnera a tá zas zanechala svoje agresívne plány: súdruh Moskvin, generálny tajomník Komunistickej strany Moskovského metra V. I. Lenina, dialekticky dokázal možnosť vybudovania komunizmu na jednej samostatnej linke a prijal historické rozhodnutie o začiatku jeho budovania. Staré nepriateľstvo bolo zabudnuté.

Túto lekciu moderných dejín si Arťom poriadne zapamätal, ako sa snažil zapamätať si všetko, čo mu hovoril otčim.

„Dobre, že sa u nich skončili jatky...“ povedal Piotr Andrejevič. „Veď rok a pol sa za okružnú nedalo vstúpiť: všade kordóny, doklady kontrolujú stokrát. Mal som tam v tom čase svoje záujmy a ináč ako cez Hanzu sa tam nijako nedalo dostať. A tak som prešiel cez Hanzu. No a priamo na Prospekte mieru ma zastavili. Dobre, že ma nepostavili k múru.“

„Ale čo?! Ale veď to si nám nerozprával, Piotr... Ako to s tebou dopadlo?“ zaujímalo Andreja.

Arťom sa zľahka naklonil, keď videl, že mu z rúk nekompromisne vytrhli putovnú štafetu rozprávača. Ale príbeh vyzeral zaujímavý, nuž neprotestoval.

„Ako, ako... Veľmi jednoducho. Považovali ma za červeného špióna. Tak teda, vychádzam z tunela na Prospekte mieru, na našej linke. A náš Prospekt tiež patrí do Hanzy. Anexia, ako sa hovorí. No, tam to ešte nie je veľmi prísne – majú tam trh, obchodnú zónu. Však viete, Hanza to má všade tak: tie stanice, ktoré sú na Okružnej – to akoby bolo ich územie, v priechodoch z okružných staníc na radiálne majú hranice – colnice, pasová kontrola...“

„Ale veď mi toto všetko vieme, čo nás poučuješ... Radšej rozprávaj, čo sa ti tam prihodilo!“ prerušil ho Andrej.

„Pasová kontrola,“ zopakoval Piotr Andrejevič, zo zásady prísne zmraštil obočie. „Na radiálnych linkách majú trhy, bazáre... Tam môžu ísť cudzí. Ale cez hranicu, ani za nič. A ja som vyšiel na Prospekte mieru, mal som so sebou tak pol kila čaju... Potreboval som náboje do samopalu. Chcel som ich vymeniť za čaj. A oni tam mali vojnový stav. Muníciu nepredávali. Pýtam sa jedného trhovníka, druhého – všetci sa odťahujú a spätkujú. Jeden mi iba pošepol: Čo za náboje, somár... Padaj odtiaľto, ale rýchlo, už ťa určite niekto bonzol. Poďakoval som mu a pohol sa pomaličky naspäť do tunela. Ale pri východe ma zastavuje hliadka, zo stanice – počuť píšťalku, rúti sa ďalší oddiel. Doklady, hovoria. Dal som im svoj pas s našou staničnou pečiatkou. Prezerajú si ho veľmi pozorne a pýtajú sa: „A priepustku máte kde?“ A ja im prekvapene: „Akú priepustku?“ Ukázalo sa, že na príchod na stanicu treba získať priepustku: pri východe z tunela stojí stolík, tam majú kanceláriu. Zisťujú totožnosť, a keď uznajú za vhodné, vystavia priepustku. Zaviedli si, svine, byrokraciu...

Ako som si mohol nevšimnúť ten stolík, neviem... Prečo ma tí tupci nezastavili? A teraz to musím vysvetľovať hliadke. Stojí tá vyholená lebka v maskáčoch a hovorí: prešmykol sa! Prikradol sa! Prenikol! Listuje si v tom mojom pase ďalej a vidí tam pečiatku Sokoľnikov. Býval som tam predtým, v Sokoľnikoch. Zbadal túto pečiatku, priam mu oči podbehli krvou. Ako keď býkovi ukážeš červené súkno. Strhne si z pleca samopal a zrúkne: ruky za hlavu, sviniar! Hneď vidieť: dobrá škola. Chmatne ma za golier a tak vlečie za sebou cez celú stanicu – ku kontrole v tuneli, k veliteľovi. A hovorí: však počkaj, teraz iba potrebujem dostať od vedenia povolenie – a k múru ťa, špión. Až mi zle prišlo. Snažím sa brániť, hovorím: Akýže som ja špión? Ja som obchodník! Čaj som priviezol, z VÚNH. A on mi odpovedá, že vraj mi ten čaj napchá do papule a ešte aj palicou potlačí, aby viac vošlo. Vidím, že nie som ktovieako presvedčivý a že ak mu teraz vedenie dá zelenú, odvedú ma na dvestý meter, postavia tvárou k potrubiam a narobia do mňa diery, navyše v súlade so zákonmi vojnového stavu. Zle-nedobre sa to vyvíja, rozmýšľam... Prichádzame ku kontrole a môj trpák sa ide poradiť, kam je lepšie strieľať. Pozerám na jeho veliteľa – kameň mi zo srdca odpadol: Paška Fedotov, môj spolužiak, po škole sme sa dosť dlho kamarátili a potom sme sa jeden druhému stratili...“

„Boha tvojho! Ako si ma vystrašil! Už som si myslel, že je koniec, že ťa zastrelili,“ uštipačne zavalil Andrej a všetci ľudia zhŕknutí pri vatre na štyristo päťdesiatom metri sa družne zasmiali.

Dokonca aj Piotr Andrejevič, ktorý najprv na Andreja nasrdene pozrel, potom nevydržal a usmial sa. Smiech sa rozkotúľal po tuneli, vytvoril kdesi v jeho hlbinách spotvorenú ozvenu, na nič sa nepodobajúce ochkanie... A keď sa doň všetci započúvali, stíchli.

Vtom sa z hlbín tunela, zo severu, dostatočne zreteľne dali počuť presne tie podozrivé zvuky: šuchot a ľahké, rýchle kroky.

Prvý to, samozrejme, začul Andrej. Okamžite zmĺkol, dal ostatným znamenie, aby tiež stíchli, zdvihol zo zeme samopal a vyskočil z miesta. Pomaly ho odistil, a keď zasunul náboj, popri stene sa nehlučne pohol od vatry do hlbín tunela. Arťom sa tiež zdvihol: bol zvedavý, kto mu to minule utiekol, ale Andrej sa k nemu otočil a nahnevane zapstkal.

Na mieste, kde začínala hustnúť tma, zastal s pažbou opretou o plece, ale zrazu sa zrútil na zem a skríkol:

„Zasvieťte!“

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

KAPITOLA 1 Kraj sveta