Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2013

ako svoju 421. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3488-8

S láskou venujem Charlesovi

Prológ

2007

Keď sa muž vynorí z kúpeľne, žena už sedí v posteli opretá o vankúše a listuje v turistických brožúrkach, čo našla pri jeho posteli. Oblečené má jeho tričko a strapaté dlhé vlasy naznačujú, čo sa tam asi dialo minulú noc. Muža poteší tá spomienka a zamyslene si drhne vlasy uterákom.

Žena zdvihne pohľad od brožúrky a našpúli pery. Je pristará na to, aby špúlila pery ako malé dieťa, ale nechodia spolu ešte tak dlho, aby sa mu to zunovalo.

„Skutočne musíme stráviť dovolenku lozením po horách a zavesení na skalách? Je to naša prvá poriadna dovolenka a v týchto brožúrach som nenašla jediný pobyt, počas ktorého človek nemusí skočiť z výšky alebo,“ striasla sa, „byť navlečený vo flísovej bunde.“

Hodí brožúrky na posteľ, vystrie ruky karamelovej farby nad hlavu. Zastretý hlas svedčí o prebdenej noci. „Čo tak luxusné kúpele na Bali? Mohli by sme vylihovať na piesku... celé hodiny sa dať rozmaznávať... v noci príjemne relaxovať...“

„Na také dovolenky nie som stavaný. Ja musím niečo robiť.“

„Napríklad vrhať sa strmhlav z lietadiel.“

„Odmietaš to, a pritom si to jakživ neskúsila.“

Žena zmraští tvár. „Ak nemáš nič proti tomu, ja to asi predsa len radšej odmietnem.“

Muž cíti, že košeľa mu na mokrej pokožke zvlhla. Prečeše si vlasy hrebeňom, zapne mobil. Ohromene hľadí na množstvo odkazov, ktoré mu nabehli, kým mal mobil vypnutý.

„No dobre,“ zamrmle. „Musím letieť. Nájdi si niečo na raňajky.“ Nakloní sa nad posteľ a pobozká ju. Do nosa mu udrie vôňa jej parfumu a sexu. Vdýchne tú vôňu a na krátky okamih zabudne na všetko, najmä keď ho žena objíme okolo krku a stiahne na posteľ.

„A ešte vždy platí, že ideme na víkend preč?“

Neochotne sa jej vyslobodí z náručia. „To závisí od toho, ako dopadne tento obchod. Zatiaľ je všetko vo hviezdach. Ešte vždy je možné, že víkend strávim v New Yorku. Ale tak či tak by sme mohli vo štvrtok zájsť na dobrú večeru, čo ty na to? Reštauráciu môžeš vybrať ty.“ Jeho motorkársky kožený odev visí na dverách a rýchlo sa poň načiahne.

Žena prižmúri oči. „Večera? S pánom BlackBerrym alebo bez neho?“

„Čože?“

„Pri pánu BlackBerrymu sa mi ježia chlpy na rukách.“ Znova našpúli pery. „Vždy mám pocit, akoby sa o tvoju pozornosť uchádzal niekto tretí.“

„Stlmím zvuk.“

„Will Traynor!“ hnevá sa žena. „Niekedy ho hádam môžeš aj vypnúť, nie?“

„V noci som ho predsa vypol!“

„Iba pod nátlakom.“

Muž sa uškrnie. „Tak tomu teraz hovoríme?“ Natiahne si kožené nohavice a zatlačí do úzadia predstavy, ktoré v ňom Lissine reči vyvolávajú. Bundu si prehodí cez ruku a pri odchode pošle Lisse vzdušný bozk.

Na BlackBerry má dvadsaťdva správ. Prvá prišla o 3.42 ráno z New Yorku. Nejaký právnický problém. Zvezie sa výťahom do podzemnej garáže a usiluje sa zorientovať v nočných udalostiach.

„Ránko, pán Traynor.“

Strážca parkoviska vyjde zo svojho kumbálu, ktorý je odolný proti živlom, hoci sem dolu živly nepreniknú. Will niekedy premýšľa, čo tu ten chlap robí za hlbokej noci. Zrejme celý čas civie na monitor so zábermi bezpečnostnej kamery a na ligotavé nárazníky áut za šesťdesiattisíc libier, ktoré nikdy nie sú špinavé.

Will si natiahne koženú bundu. „Ako to vyzerá vonku, Mick?“

„Príšerne. Leje ako z krhly.“

Will sa zarazí. „Vážne? Takže zrejme nie je ideálne počasie na jazdu motorkou, čo?“

Mick pokrúti hlavou. „Nie, pane. Iba že by ste mali nafukovací čln. Alebo posledné želanie.“

Will chvíľu uprene hľadí na motorku, nato si vyzlečie koženú bundu aj nohavice. Nech si o ňom Lissa myslí čokoľvek, nepatrí k ľuďom, čo hazardujú so životom. Odomkne skrinku na motorke, strčí do nej kožený odev a kľúče hodí Mickovi. Ten ich chytí jednou rukou. „Odneste to do môjho bytu, dobre?“

„Sedí vec. Nemám vám privolať taxík?“

„Nie. Nemá zmysel, aby sme zmokli obaja.“

Mick stisne tlačidlo a otvorí garážovú bránu. Will vyjde von a zdvihne ruku na znak vďaky. Vonku je ešte šero, trieskajú hromy-blesky, premávka v centre Londýna je už teraz hustá a pomalá, hoci je ešte len štvrť na osem. Will si vyhrnie golier na saku a vykročí ku križovatke, kde sa mu najskôr podarí zastaviť taxík. Cesty sa ligocú od dažďa, na zrkadlovej ploche chodníka sa odráža sivé svetlo.

Will v duchu zanadáva, keď zbadá, že na chodníku už stoja iní muži v oblekoch. Odkedy celý Londýn vstáva tak skoro? Tuším všetci dostali ten istý nápad.

Rozmýšľa, kam by sa mal postaviť, aby získal najvýhodnejšiu pozíciu, keď mu vtom zazvoní mobil. Volá mu Rupert.

„Už letím. Práve sa pokúšam chytiť taxík.“ Zbadá, že na druhej strane sa blíži taxík s rozsvieteným oranžovým svetlom, a vykročí k nemu s nádejou, že nikto iný si ho nevšimol. Vtedy okolo neho prehrmí autobus a za ním nákladné auto, pneumatiky mu až tak škrípu, čo prudko brzdí. Tie zvuky úplne prehlušia Rupertove slová. „Nepočujem ťa, Rupert,“ zakričí do hluku na ceste. „Zopakuj to, prosím ťa.“ Chvíľu stojí na ostrovčeku, premávka okolo neho prúdi ako divá riava, a keď sa priblíži taxík s rozsvieteným oranžovým svetlom, zdvihne voľnú ruku a dúfa, že šofér ho v tom lejaku vidí.

„Musíš zavolať Jeffovi do New Yorku. Ešte je hore, čaká na tvoj telefonát. Včera sme sa ti márne pokúšali dovolať.“

„V čom je problém?“

„Nejaký právnický zádrh. Dve klauzuly... podpis... papiere...“ Jeho hlas zanikne vo svišťaní pneumatík okoloidúceho auta.

„Nerozumiem.“

Taxikár ho vidí. Spomalí a ako zastáva na druhej strane cesty, spod kolies mu strieka voda. Všimne si, že o kus ďalej šprintuje druhý muž, ale spomalí, keď vidí, že Will sa k autu dostane skôr. Zmocní sa ho pocit víťazstva. „Počuj, povedz Cally, nech mi pripraví všetky podklady. O desať minút som tam.“

Pozrie doprava-doľava a rozbehne sa k taxíku s adresou „Blackfriars“ na perách. Dážď mu preniká cez medzeru medzi golierom na saku a košeľou. Kým dorazí do práce, bude do nitky mokrý, hoci je to len kúsok. Asi bude musieť poslať sekretárku, aby mu kúpila novú košeľu.

„A musíme to vyriešiť, prv ako Martin...“

Pozrie smerom, odkiaľ počuje škrípanie bŕzd a nástojčivé trúbenie klaksónu. Pred sebou vidí bok ligotavého čierneho taxíka, šofér už spustil okienko, a kútikom oka zachytí čosi, čo nevidí jasne, len vie, že sa to závratnou rýchlosťou blíži rovno k nemu.

Obráti sa tým smerom a v zlomku sekundy si uvedomí, že stojí autu rovno v ceste a nepodarí sa mu včas vyhnúť. Ohromene rozhodí ruky a BlackBerry mu vypadne na zem. Počuje nejaký krik, možno ho vydáva on. Posledné, čo vidí, je kožená rukavica, tvár pod prilbou, šok v mužových očiach, podobný šoku v jeho očiach. A vzápätí nastane výbuch, pri ktorom sa všetko roztriešti na márne kúsky.

A potom nič.

1

2009

Od autobusovej zastávky je to domov stopäťdesiatosem krokov, ale môže to narásť na stoosemdesiat krokov, ak sa neponáhľate, napríklad keď máte obuté topánky s hrubou podošvou. Alebo topánky, ktoré ste kúpili na dobročinnom bazáre a majú vpredu motýliky, zato nemajú remienok na päte, a zrejme preto boli zlacnené na 1,99 £. Zabočila som za roh na našu ulicu (šesťdesiatosem krokov) a uvidela som náš dom – vlastne dvojdom so štyrmi spálňami v rade s ďalšími tromi dvojdomami so štyrmi spálňami. Vonku stálo otcovo auto – znamenalo to, že ešte neodišiel do práce.

Za chrbtom mi zapadalo slnko za Stortfoldský hrad a jeho tmavý tieň sa kĺzal po kopci ako roztápajúci sa vosk, ktorý ma každú chvíľu zaleje. Keď som bola malá, hrávali sme sa, že naše predĺžené tiene po sebe strieľajú. Inokedy by som vám možno vyrozprávala všetko, čo sa mi kedy stalo na tejto ceste: kde ma otec učil jazdiť na bicykli bez oporných koliesok; kde nám pani Dohertyová s parochňou nakrivo vypekala waleské koláčiky; kde jedenásťročná Treena strčila ruku do živého plota, a to rovno do osieho hniezda, takže sme s krikom uháňali späť na hrad.

Na chodníčku pred domom ležala prevrhnutá Thomasova trojkolka, a keď som za sebou zavrela bránku, zdvihla som ju a vliekla za sebou až k verande, nato som otvorila dvere. Horúčava ma doslova omráčila. Mama neznáša chlad, a tak necháva kúrenie zapnuté celý rok. Otec otvára okná a vzdychá, že kvôli nej zbankrotujeme. Tvrdí, že naše účty za teplo sú vyššie ako hrubý domáci produkt malého afrického štátu.

„To si ty, zlatko?“

„Mhm.“ Zavesila som si kabát na háčik, kde zápasil o priestor s ostatným oblečením.

„Ktorá z vás to je? Lou – alebo Treena?“

„Lou.“

Nakukla som do obývačky. Otec ležal dolu tvárou na pohovke s rukou zastrčenou medzi vankúšmi, takže to vyzeralo, akoby ju ani nemal. Môj päťročný synovec Thomas čupel a sústredene ho pozoroval.

„Lego.“ Otec sa ku mne obrátil tvárou fialovou od námahy. „Nechápem, prečo musia vyrábať tie kúsky také malé! Nevidela si náhodou ľavé rameno Obi-Wan Kenobiho?“

„Ležalo na DVD prehrávači. Myslím, že Obiho ramená vymenil za ramená Indiana Jonesa.“

„Lenže Obi nemôže mať béžové ramená. Potrebujeme čierne.“

„Tým by som sa netrápila. Darth Vader si predsa v druhej epizóde odfaklí rameno, nie?“ Ukázala som si na líce, aby ma Thomas pobozkal. „Kde je mama?“

„Hore. Čo povieš na to, že som našiel dvojlib rovku?“

Zdvihla som pohľad a zachytila som známe vŕzganie žehliacej dosky. Moja mama Josie Clarková jednoducho nedokázala obsedieť na zadku. Pre ňu to bola otázka cti. Pamätám sa, ako sme raz všetci sedeli pri večeri, len ona stála na rebríku, natierala okná a občas niekomu zakývala.

„Mohla by si ďalej hľadať to rameno namiesto mňa? už po ňom pátram pol hodiny pod jeho prísnym dohľadom, ale pomaly sa musím chystať do práce.“

„Máš nočnú?“

„Áno. A už je pol šiestej.“

Pozrela som na hodiny. „V skutočnosti je pol piatej.“

Vydoloval rameno spomedzi vankúšov a prižmúrenými očami pozrel na hodinky. „Tak čo robíš doma tak skoro?“

Pokrútila som hlavou, akoby som nechápala jeho otázku, a pobrala som sa do kuchyne.

Starký sedel na stoličke pri okne a lúštil sudoku. Lekár nám povedal, že je to dobré na zlepšenie koncentrácie po mozgových príhodách. Ale iba ja som si zrejme všimla, že doplnil do prázdnych štvorčekov akékoľvek číslo, čo mu zišlo na rozum. „Ahoj, starký.“

Pozrel na mňa a usmial sa.

„Dáš si šálku čaju?“

Pokrútil hlavou a pootvoril ústa.

„Studené nealko?“

Prikývol.

Otvorila som dvere na chladničke. „Jablkový džús nemáme.“ Spomenula som si, že jablkový džús je veľmi drahý. „Chceš ríbezľovú malinovku?“

Pokrútil hlavou.

„Vodu?“

Prikývol, a keď som mu podala pohár, zamrmlal čosi, čo pri troche fantázie mohlo byť ďakujem.

Vtedy vošla do miestnosti mama s veľkým košom úhľadne poskladanej bielizne. „To je tvoje?“ Ukázala mi ponožky.

„Myslím, že tie sú Treenine.“

„Hneď som si myslela. Ale majú zvláštnu farbu. Asi sa prali spolu s otcovou fialovou pyžamou. Si doma nejako skoro. Chystáš sa niekam?“

„Nie.“ Napustila som si do pohára vodu z vodovodu a napila som sa.

„Príde neskôr aj Patrick? Nedávno telefonoval. Mala si vypnutý mobil?“

„Mhm.“

„Spomínal, že sa chystá rezervovať dovolenku. Otec vravel, že o tom čosi bežalo v televízii. Kde sa ti to tak páčilo? Bol to Ipsos? Kalypso?“

„Skiathos.“

„To je ono! Mali by ste si poriadne preveriť ten hotel. Skúste si to pozrieť na internete. Patrick aj otec videli čosi v poludňajších správach. Podľa všetkého sú mnohé hotely len v štádiu výstavby a zistíš to až vtedy, keď prídeš na miesto. Otec, nechceš čaj? Lou ti ho neponúkla?“ Dala variť vodu a potom pozrela na mňa. Zrejme až vtedy si všimla, že nič nehovorím. „Stalo sa niečo, zlatko? Si nejaká bledá.“

Priložila mi dlaň na čelo, akoby som bola malé decko, nie dvadsaťšesťročná žena.

„Myslím, že nepôjdeme na nijakú dovolenku.“

Mame zavisla ruka vo vzduchu. V očiach sa jej zračil rontgenový pohľad, ktorý som poznala odmalička. „Máte s Patom nejaké problémy?“

„Mami, ja...“

„Nechcem sa vám do ničoho miešať. Ale chodíte spolu už ozaj dosť dlho. Je len prirodzené, ak sa z času na čas nezhodnete v názoroch. Veď aj my s otcom sme...“

„Prepustili ma z práce.“

Moje slová zarezonovali v tichu a zostali tam visieť dlho po tom, čo zvuk doznel.

„Čože?“

„Frank sa chystá zatvoriť bistro. Odzajtra.“ Vystrela som ruku s mierne navlhnutou obálkou, ktorú som šokovane zvierala v ruke celou cestou domov. Celých stoosemdesiat krokov od autobusovej zastávky. „Vyplatil mi trojmesačné odstupné.“

Ten deň sa začal ako každý iný. Všetci ľudia, ktorých som poznala, nenávideli pondelkové rána, ale ja som proti nim nič nemala. Rada som prišla zavčasu do bistra Buttered Bun, zapla som veľký samovar v kúte, priniesla dnu prepravky s mliekom a chlieb a debatovala som s Frankom, kým sme sa chystali otvoriť podnik.

Páčila sa mi hrejivá atmosféra bistra, v ktorom sa vznášala vôňa pečenej slaniny, a vždy keď sa dvere otvorili a zatvorili, vnikol dnu studený vzduch. Mala som rada šum rozhovorov, a keď zavládlo ticho, ozýval sa len plechový zvuk Frankovho rádia. Nebol to nijaký nóbl podnik – na stenách viseli zábery hradu na kopci, stolíky mali umakartové dosky a jedálny lístok sa nezmenil od čias, čo som tam nastúpila, jedine ponuka čokoládových tyčiniek sa rozšírila a pribudli aj čokoládové brownies a mafiny.

Ale najradšej som mala našich stálych zákazníkov. Obľúbila som si inštalatérov Keva a Angela, ktorí chodievali takmer každé ráno a doberali si Franka, odkiaľ pochádza mäso, čo ponúka. Mala som rada Púpavovú dámu, ktorá prišla k tejto prezývke vďaka hrive bielych vlasov a ktorá od pondelka do štvrtka jedla vždy len jedno vajíčko a hranolčeky, čítala noviny a vypila zakaždým dve šálky čaju. Vždy som si dala záležať, aby som s ňou prehodila aspoň pár slov. Mala som podozrenie, že nikto iný s tou starou paňou za celý deň neprehovoril.

Mala som rada aj turistov, ktorí sa u nás zastavili cestou na hrad, vrieskajúcich školákov, ktorí k nám prichádzali po vyučovaní, pravidelných zákazníkov z firiem odnaproti, aj kaderníčky Ninu a Cherie, ktoré poznali kalorickú hodnotu každého pokrmu, čo sme ponúkali. Nerozčuľovali ma dokonca ani otravní zákazníci, ako bola tá červenovlasá majiteľka hračkárstva, ktorá aspoň raz do týždňa tvrdila, že som jej zle vydala.

Pozorovala som, ako sa pri našich stolíkoch rodia aj končia vzťahy, ako si rozvádzajúci sa manželia delia deti, ako im rodičia, ktorí nie sú schopní navariť nijaké jedlo, previnilo objednávajú niečo teplé pod zub a ako si penzisti rozkošnícky vychutnávajú zakázané vyprážané jedlá. V našom bistre sa premlelo množstvo ľudí a väčšina so mnou prehodila pri šálke čaju pár slov, nejaký žart či zaujímavú poznámku. Môj otec vždy hovoril, že nikdy nevie, čo mi najbližšie vyjde z úst, ale v našom bistre to nikoho netrápilo.

Frank ma mal rád. Bol to tichý človek a hovoril, že vďaka mne je v jeho podniku živo. Bola som čosi ako barmanka, akurát som sa nemusela naťahovať s opilcami.

A zrazu v to popoludnie, keď prehrmela obedná špička a bistro sa na chvíľku vyprázdnilo, Frank si utrel ruky do zástery, vyšiel z kuchyne a obrátil ceduľku na dverách, takže hlásala ZATVORENÉ.

„Počuj, Frank, už som ti hovorila, že nadčasy nie sú zahrnuté do minimálnej mzdy?“ Frank bol čudný patrón, ako hovorieval otec. Pozrela som naňho.

Neusmieval sa.

„Ejha, dúfam, že som znova nenasypala soľ do cukorničiek!“

Žmolil v rukách utierku a v živote nevyzeral taký nesvoj. Prebleslo mi hlavou, či sa na mňa niekto nesťažoval. A vtedy mi naznačil, aby som si sadla.

„Mrzí ma to, Louisa,“ povedal potom, čo mi to oznámil. „Ale vraciam sa do Austrálie. Otec má zdravotné problémy a zdá sa, že na hrade otvoria vlastnú reštauráciu. Na múre visí oznam.“

Myslím, že som chvíľu len sedela s otvorenými ústami. A vtedy mi Frank podal obálku a odpovedal na moju ďalšiu otázku, prv ako som ju stihla vysloviť. „Viem, že sme nikdy nespísali nijakú pracovnú zmluvu, ale chcel som sa o teba postarať. Máš tam trojmesačné odstupné. Odzajtra bude zatvorené.“

„Trojmesačné odstupné!“ zvolal otec, keď mi mama strčila do rúk šálku s osladeným čajom. „Tak to je od neho naozaj gesto! Veď tam posledných šesť rokov drela ako biela otrokyňa.“

„Bernard!“ napomenula ho mama a vrhla pohľad na Thomasa. Moji rodičia sa oňho starali každý deň až do večera, kým sa Treena nevrátila z práce.

„Čo má teraz robiť? Nemusel jej to oznámiť na poslednú chvíľu, dočerta.“

„No... tak si zoženie inú prácu.“

„Ale teraz široko-ďaleko nie sú voľné miesta, Josie. A ty to vieš rovnako dobre ako ja. Krajina je v recesii.“

Mama na chvíľu privrela oči, akoby sa chcela upokojiť. Potom povedala: „Lou je šikovná, ona si niečo určite nájde. Má predsa slušný pracovný výkaz. A Frank jej iste dá dobré odporúčanie.“

„No jasné, doriti... Louisa Clarková vie mimoriadne šikovne nalievať čaj a natierať hrianky maslom.“

„Ďakujem za prejav dôvery, oci.“

„Veď nič v zlom.“

Vedela som, prečo je otec taký nešťastný. Spoliehali sa na môj príjem. Treena v kvetinárstve nezarobila ani na slanú vodu. Mama nemohla ísť do práce, lebo sa starala o starkého, a jeho penzia nás z biedy rozhodne nevytrhla. A otec žil v ustavičnom strese, lebo sa bál, že ho prepustia z továrne na nábytok. Jeho šéf už niekoľko mesiacov rozprával o tom, že budú musieť zredukovať počet zamestnancov. Doma sa šeptalo o dlhoch a kreditných kartách. Otcovi pred dvoma rokmi odpísal auto šofér bez poistky a táto udalosť akosi stačila na to, že vratká stavba rodinných financií sa napokon zrútila. Môj skromný príjem pomáhal pokryť výdavky na domácnosť, takže rodina prežívala z týždňa na týždeň.

„Nepredbiehajme udalosti. Lou môže zajtra zájsť na úrad práce a zistiť, aké voľné miesta ponúkajú. Zatiaľ má dosť na prežitie.“ Rozprávali sa o mne, akoby som tam ani nebola. „A je to múdre dievča. Však si múdra, zlatko? Možno by sa mohla prihlásiť na kurz strojopisu a zaujímať sa o nejakú kancelársku prácu.“

Len som tam sedela a počúvala, ako moji rodičia preberajú pracovné možnosti, na ktoré mi stačí moja obmedzená kvalifikácia. Práca v továrni, údržba strojov, natieranie žemlí maslom. Prvý raz v to popoludnie som mala slzy na krajíčku. Thomas ma pozoroval veľkými očami a bez slova mi podal ocmúľanú piškótu.

„Ďakujem, Tommo,“ naznačila som a zjedla som ju.

Patrick bol v športovom klube, ako som predpokladala. Od pondelka do štvrtka Patrick chodil presne ako švajčiarske hodinky do posilňovne alebo behať stále dookola po osvetlenej dráhe. Zišla som po schodoch, triasla som sa od zimy a pomaly som pristúpila ku kraju oválu. Keď sa Patrick priblížil, aby zistil, kto to tam stojí, zakývala som mu.

„Poď si zabehať so mnou,“ vyzval ma. Od úst mu vychádzali svetlé obláčiky. „Už len štyri kolá.“

Zaváhala som – a vzápätí som sa rozbehla. Jedine tak som mala šancu porozprávať sa s ním. Mala som obuté ružové tenisky s tyrkysovými šnúrkami. Bola to jediná obuv, v ktorej som mohla behať.

Deň som strávila doma a usilovala som sa byť užitočná. Ale asi po hodine som začala mať pocit, že sa mame motám pod nohami. Mama a starký mali svoje zabehané zvyky a moja prítomnosť ich narúšala. Otec spal, lebo tento mesiac slúžil nočné, a tak sme ho nesmeli rušiť. Upratala som si izbu a potom som len sedela a pozerala televíziu so stíšeným zvukom. Keď som si podchvíľou uvedomila, prečo som uprostred dňa doma, cítila som v hrudi bolesť.

„Nečakal som ťa.“

„Už som nemohla vydržať doma. Pomyslela som si, že by sme mohli spolu niečo podniknúť.“

Pozrel bokom na mňa. Tvár mal celú spotenú. „Čím skôr si zoženieš nový džob, bejbi, tým lepšie.“

„Veď som dostala padáka len pred dvadsiatimi štyrmi hodinami. Nemôžem byť ani chvíľu nešťastná? Chápeš, iba dnes.“

„Ale musíš to brať z pozitívnej stránky. Vedela si predsa, že tam nemôžeš trčať večne. Iste sa chceš pohnúť ďalej, vyššie.“ Patrick získal pred dvoma rokmi titul Stortfoldský mladý podnikateľ roka a stále sa nespamätal z tej pocty. Odvtedy získal obchodného partnera Ryšavého Peta a spolu s ním ponúkal služby osobného trénera v okruhu sedemdesiat kilometrov, pričom využívali dve firemné dodávky. V kancelárii mal bielu tabuľu, na ktorú si rád čiernou fixkou písal plánovaný obrat a dovtedy prepisoval cifry, kým nebol spokojný. Nikdy som si nemyslela, že sú odrazom reality.

„Ak sa človek cíti nadbytočný, môže mu to úplne zmeniť život, Lou.“ Pozrel na hodinky a skontroloval čas, za ktorý zabehol posledné kolo. „Čo chceš robiť? Mohla by si sa rekvalifikovať. Určite majú nejaký grant pre ľudí, ako si ty.“

„Pre ľudí, ako som ja?“

„Pre ľudí, čo hľadajú nové možnosti. Čím chceš byť? Mohla by si byť kozmetička. Si na to dosť pekná.“ Pri behu do mňa štuchol, akoby som mu mala byť vďačná za kompliment.

„Veď poznáš moje kozmetické prípravky – mydlo a voda.“

Patrick sa zatváril nešťastne.

Začala som zaostávať. Nenávidela som beh. A nenávidela som jeho za to, že nespomalil.

„Pozri... čo tak predavačka? Alebo sekretárka? Realitná agentka? Neviem... musí existovať niečo, čo chceš robiť.“

Ale neexistovalo. V bistre sa mi páčilo. Tešilo ma, že viem o Buttered Bun všetko a že hostia, ktorí sa u nás premieľali, sa mi zverovali so svojimi problémami. Cítila som sa tam príjemne.

„Nemôžeš večne smokliť, bejbi. Musíš sa cez to preniesť. Všetci najlepší podnikatelia sa dokázali odpichnúť odo dna. Napríklad Jeffrey Archer. Alebo Richard Branson.“ Potľapkal ma po ramene, aby ma donútil držať jeho tempo.

„Pochybujem, že Jeffrey Archer si niekedy zarábal na živobytie natieraním žemlí,“ zafučala som. Nemala som vhodnú podprsenku na beh. Spomalila som a spustila ruky na kolená.

Patrick sa obrátil, bežal dozadu a jeho hlas sa niesol studeným nehybným vzduchom. „Len tým chcem naznačiť, že keby ho vyhodili z práce, dokázal by sa odpichnúť. Vyspi sa na to, zajtra si nahoď elegantný kostým a zájdi na úrad práce. Alebo ak chceš, zaškolím ťa a môžeš robiť u mňa. Chápeš, je to zlatá baňa. A nerob si ťažkú hlavu pre tú dovolenku. Ja to zatiahnem.“

Usmiala som sa naňho.

Poslal jej vzdušný bozk a jeho hlas sa niesol prázdnym štadiónom. „Môžeš mi to vrátiť, keď sa znova postavíš na nohy.“

Podala som si žiadosť o podporu v nezamestnanosti a absolvovala som štyridsaťpäťminútový pohovor – skupinový pohovor. Sedelo nás tam asi dvadsať žien a mužov, polovica z nich mala na tvári rovnaký ohromený výraz, aký som zrejme mala aj ja, a druhá polovica len neprítomne a bez záujmu hľadela pred seba. Tí ľudia tam podľa všetkého neboli prvý raz. Obliekla som si svoj „civilný odev“, ako tomu hovorí otec.

Vďaka svojmu úsiliu sa mi podarilo získať krátky záskok v nočnej zmene v mäsokombináte (celý týždeň potom som mala nočné mory) a dva dni som sa zaškoľovala za poradkyňu na úsporu energie v domácnosti. Veľmi rýchlo som si uvedomila, že v podstate ma učili klamať starých ľudí a presviedčať ich, aby zmenili dodávateľa energie, a tak som povedala svojmu osobnému „poradcovi“ Syedovi, že to nie je nič pre mňa. Trval na tom, aby som pokračovala, a tak som spísala praktiky, na ktoré ma navádzal, a vtedy stíchol a navrhol, že by sme mali (vždy to bolo sme, hoci bolo jasné, že jeden z nás má trvalé zamestnanie) skúsiť niečo iné.

Dva týždne som pracovala v reťazci rýchleho občerstvenia. Pracovný čas mi vyhovoval, zmierila som sa s faktom, že z uniformy vyžaruje statická energia, z ktorej mi stoja vlasy, ale akosi som sa nedokázala vyrovnať so „žiaducimi frázami“ typu: „Ako vám môžem poslúžiť?“ a otázkami: „Želáte si k tomu veľkú porciu hranolčekov?“ Prepustili ma po tom, čo ma jedna zo spolupracovníčok pristihla, ako debatujem so štvorročným dievčatkom o výhodách rozličných hračiek zadarmo. Čo k tomu dodať? Bolo to inteligentné dieťa. Tiež sa mu zdalo, že Šípková Ruženka pôsobí až príliš sladko.

Teraz som sedela na štvrtom pohovore a Syed pátral na dotykovom monitore po iných „pracovných príležitostiach“. Syed mal vždy na tvári nasadený pochmúrne optimistický výraz človeka, ktorému sa podarilo nájsť zamestnanie pre tých najnepravdepodobnejších kandidátov, no teraz už aj on pôsobil trochu unavene.

„Ehm... nerozmýšľali ste, že by ste sa skúsili uplatniť v zábavnom priemysle?“

„Ako čo? Mám to skúsiť s pantomímou?“

„Nie celkom. Ale mám tu voľné miesto tanečnice pri tyči. Vlastne niekoľko voľných miest.“

Zdvihla som obočie. „Povedzte, že len žartujete, prosím vás.“

„Pracovali by ste tridsať hodín do týždňa ako slobodná umelkyňa. Predpokladám, že prepitné by bolo celkom slušné.“

„Prosím vás, povedzte mi, že ste mi neodporúčali nastúpiť na miesto, pri ktorom by som sa producírovala v spodnej bielizni pred cudzími chlapmi.“

„Hovorili ste, že viete vychádzať s ľuďmi. A zdá sa mi, že sa rada obliekate... ehm... tak trochu teatrálne.“ Pozrel na moje zelené trblietavé pančuchy. Pomyslela som si, že ma rozveselia. Thomas si pri raňajkách celý čas pohmkával melódiu z Malej morskej panny.

Syed znova čosi vyťukal na klávesnici. „A čo tak linka dôvery pre dospelých?“

Vyjavene som naňho pozrela.

Pokrčil plecami. „Vraveli ste, že sa rada rozprávate s ľuďmi.“

„Nie. A ešte raz nie, pokiaľ ide o polonahé barové vystúpenia. A nechcem byť ani masérka. Ani operátorka webkamery. No tak, Syed, musí predsa existovať práca, z ktorej by môj otec nedostal infarkt.“

To ho trochu rozhýbalo. „Nemám tu už nič zaujímavé, iba ak prácu vo veľkoskladoch s pohyblivým pracovným časom.“

„To akože by som chodila na nočné a vykladala tovar na police?“ Keďže som tam nebola prvý raz, už som rozumela jeho jazyku.

„Na to máme zoznam čakateľov. Najväčší záujem o tú prácu majú rodičia, lebo môžu robiť v čase, keď sú deti v škole,“ vysvetľoval s náznakom ospravedlnenia v hlase. „Takže nám zostáva len opatrovateľská služba.“

„Čiže utieranie zadkov starým ľuďom.“

„Žiaľ, Louisa, na nič iné nemáte kvalifikáciu. Keby ste mali záujem o rekvalifikáciu, veľmi rád vás odporučím na správne miesto. Vo vzdelávacom centre pre dospelých je dosť kurzov.“

„Ale to sme už predsa preberali, Syed. Ak sa na to dám, prestanú mi vyplácať podporu, nie?“

„Ak nebudete schopná nastúpiť do práce, tak áno.“

Dlho sme tam len bez slova sedeli. Pozrela som k dverám, pri ktorých stáli dvaja statní ochrankári. Prebleslo mi hlavou, či aj oni dostali ten džob cez úrad práce.

„Ja to so starými ľuďmi neviem, Syed. Môj starý otec žije u nás, odkedy mal porážku, a je to nad moje sily.“

„Aha, takže máte isté skúsenosti s prácou opatrovateľky.“

„Ani nie. Všetko okolo neho robí mama.“

„A vaša mama náhodou nepotrebuje prácu?“

„Vtipné.“

„To nebol vtip.“

„Aby som sa o starkého starala ja? Ďakujem, neprosím. A určite sa vám za to poďakuje aj on. Nemáte voľné miesto v nejakom bistre alebo reštaurácii?“

„Nemáme tu zase až toľko reštaurácií, Louisa. Ale mohli by ste to skúsiť v Kentucky Fried Chicken. Tam by ste si možno s personálom lepšie rozumeli.“

„Lebo je tam bohatšia ponuka jedál než v Chicken McNugget? Pochybujem.“

„Tak potom by sme asi mali hľadať v širšom okolí.“

„Z mesta chodia len štyri autobusy, ako dobre viete. A viem, že ste mi radili, aby som sa spýtala na turistický autobus, ale volala som tam a prichádza do mesta o piatej poobede. Okrem toho je dva razy drahší ako normálny autobus.“

Syed sa oprel na sedadle. „V tejto chvíli považujem za vhodné pripomenúť vám, že ak ako zdravá a schopná uchádzačka o zamestnanie chcete naďalej dostávať podporu...“

„... musím ukázať, že mám záujem o prácu.“

Ako som mala vysvetliť tomu chlapovi, že naozaj túžim pracovať? Mal vôbec predstavu, ako veľmi mi chýba práca v bistre? Nezamestnanosť bola pre mňa pojem, o ktorom nezáživne rozprávajú v televíznych správach v súvislosti s lodiarňami alebo automobilkami. Nikdy som si nemyslela, že človeku môže práca chýbať ako amputovaná končatina. Nikdy mi ani na um nezišlo, že okrem strachu z nedostatku peňazí sa s nezamestnanosťou spája aj pocit neschopnosti a zbytočnosti. A že ráno sa človeku vstáva oveľa horšie, než keď ho surovo zobudí budík. A že vám môžu chýbať ľudia, s ktorými ste spolupracovali, hoci ste s nimi nemali veľa spoločné. Alebo že cestou po hlavnej ulici pátrate po známych tvárach. Keď som prvý raz videla Púpavovú dámu prechádzať okolo obchodov a tváriť sa rovnako bezcieľne ako ja, musela som potlačiť nutkanie, aby som ju vyobjímala.

Vtedy ma z rozjímania prebral Syedov hlas. „Aha, toto by sa vám mohlo páčiť.“

Usilovala som sa dovidieť na obrazovku.

„Práve to prišlo. V tejto chvíli. Hľadajú opatrovateľku.“

„Už som vám povedala, že to neviem so...“

„Nie je to starý človek. Je to... súkromný inzerát. Pomáhali by ste v dome nejakej rodiny, a podľa adresy vidím, že je to zhruba tri kilometre od vášho domu. Hľadáme spoločníčku a opatrovateľku pre hendikepovaného muža. Máte vodičský preukaz?“

„Mám. Ale musela by som mu utierať...?“

„Utieranie zadku sa podľa všetkého nevyžaduje.“ Chvíľu hľadel na monitor. „Ide o... ochrnutého muža. Potrebuje niekoho, kto mu počas dňa bude pomáhať pri jedení a iných záležitostiach. V takýchto prípadoch ide často o to, aby tam mal ten človek niekoho, kto bude pri ňom, keď chce ísť von, a pomáhať mu pri činnosti, ktorú sám nezvláda. Fíha, ponúkajú naozaj slušné peniaze. Rozhodne viac, než je minimálna mzda.“

„Zrejme preto, lebo to zahŕňa utieranie zadku.“

„Zavolám im, aby som sa uistil, či mu naozaj netreba utierať zadok. Ak nie, ste ochotná ísť tam na pohovor?“

Vyslovil to ako otázku.

Ale obaja sme poznali odpoveď.

Vzdychla som a vzala kabelku, pripravená vrátiť sa domov.

„Bože môj dobrý,“ zvolal otec, „viete si to predstaviť? Akoby ten chlap nebol dosť potrestaný, že skončil na vozíku, ešte k tomu mu bude robiť spoločnosť naša Lou!“

„Bernard!“ napomenula ho mama.

Starký sa za mojím chrbtom smial do šálky s čajom.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Prológ

1