Colleen Hoover

UGLY LOVE

Copyright © 2014 by Colleen Hoover

Translation © 2016 by Miriam Ghaniová

Jacket design © 2016 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4753-6

Venujem dvom najlepším priateľkám Lin a Murphy,

ktoré sú náhodou zároveň aj moje sestry.

Prvá kapitola

TATE

„Myslím, že vás bodli do krku, slečna.“

Vytreštím oči a pomaly sa obrátim k staršiemu pánovi stojacemu vedľa mňa. Stlačí privolávač výťahu a pozrie mi do očí. Usmeje sa a ukáže mi na krk.

„Máte tam znamienko,“ dodá žartovne.

Rukou sa inštinktívne dotknem znamienka veľkosti mince tesne pod uchom.

„Môj starý otec hovorieval, že umiestnenie znamienka napovedá o tom, aký boj človek prehral v minulom živote. Myslím, že vás bodli do krku, ale bola to rýchla smrť.“

Usmejem sa, no neviem, či sa mám báť, alebo sa na tom baviť. Napriek tomuto trochu morbídnemu rozhovoru mi muž nepripadá nebezpečný. Chrbát má ohnutý a krok neistý, určite má viac ako osemdesiat. Urobí niekoľko trasľavých krokov k jednému z dvoch červených zamatových kresiel pri stene vedľa výťahu. Skĺzne naň a potom sa znovu zahľadí na mňa.

„Idete na osemnáste poschodie?“

Prižmúrim oči a premýšľam o otázke. Ako vie, na aké poschodie idem, hoci som do tohto bytového komplexu vošla prvý raz? Aj tohto človeka určite vidím prvý raz v živote.

„Áno,“ odvetím opatrne. „Pracujete tu?“

„Tak nejako.“

Kývne hlavou k výťahu a ja sa zahľadím na svietiace čísla nad ním. Zostáva jedenásť poschodí, kým výťah príde. Bože, nech je to čo najskôr.

„Stláčam privolávač výťahu,“ pokračuje. „Nemyslím, že moja pozícia sa oficiálne nejako nazýva, ale ja sám seba volám kapitán lietadla, keďže ľudia tu lietajú do vzduchu až na dvadsiate poschodie.“

Usmejem sa, lebo môj brat aj otec sú piloti. „Ako dlho ste kapitánom tohto výťahu?“ opýtam sa a čakám.

„Odkedy som príliš starý, aby som sa staral o túto budovu. Pracoval som tu tridsaťdva rokov, až potom som sa stal kapitánom. Teraz už viac ako pätnásť rokov vozím ľudí do výšok. Majiteľ mi dal aspoň nejakú malichernú prácu, aby som sa nenudil, kým zomriem.“ Zahundre čosi sám pre seba. „Nevedel som, že mi Boh v živote nadelí toľko dôležitých úloh, ale teraz, hoci som už poriadne ďaleko, mám pocit, že nikdy nezomriem.“

Zasmejem sa, keď sa výťahové dvere konečne otvoria. Chytím kufor a ešte raz sa k nemu obrátim, skôr ako nastúpim. „Ako sa voláte?“

„Samuel, ale volajte ma Kapitán,“ odpovie. „Všetci ma tak volajú.“

„Vy nemáte nijaké znamienko, Kapitán?“

Uškrnie sa. „Vlastne mám. Zdá sa, že v minulom živote ma strelili rovno do zadku. Asi som vykrvácal.“

Ešte raz sa usmejem a priložím ruku k čelu, aby som mu zasalutovala. Vojdem do výťahu, obrátim sa k otvoreným dverám a obdivujem extravagantnú halu. Vyzerá to tu skôr ako v historickom hoteli než v bytovom komplexe. Všade sú mohutné stĺpy a mramorové podlahy.

Corbin povedal, že tu môžem zostať, kým si nenájdem prácu. Nemala som potuchy, že žije naozaj ako dospelý. Myslela som, že to bude niečo podobné, ako keď som ho navštívila naposledy. Hneď ako som zmaturovala a on sa začal učiť za pilota. Bolo to pred štyrmi rokmi a vtedy býval v jednoposchodovom dome. Niečo také som predpokladala aj teraz.

Naozaj som nečakala takýto mrakodrap v centre San Francisca. Pozriem na gombíky a stlačím osemnáste poschodie. Nato sa zadívam na zrkadlovú stenu výťahu. Včera celý deň a dnes dopoludnia som si balila veci vo svojom byte v San Diegu. Našťastie toho veľa nemám. Dnes som sama precestovala sedemstopäťdesiat kilometrov a únava sa mi zračí na tvári. Vlasy mám skrútené vo voľnom uzle na temene hlavy, uchytené ceruzkou, lebo počas jazdy som nevedela nájsť gumičku. Oči mám rovnako orieškovohnedé ako vlasy, ale teraz v nich vidím tmavšie tiene a pod nimi výrazné kruhy.

Siahnem do kabelky a vylovím lesk, aby som si natrela pery, nech nevyzerajú rovnako unavene ako zvyšok tváre. Výťahové dvere sa začnú zatvárať, no znova sa otvoria. Dovnútra sa tlačí mladý muž, vzápätí si spomenie na starého muža pri dverách.

„Vďaka, Kapitán.“

Znútra výťahu Kapitána nevidím, ale počujem, ako čosi hundre namiesto odpovede. Nezdá sa mi, že by sa hrnul do rozhovoru s týmto mužom rovnako ako so mnou. Usmeje sa na mňa a presne viem, čo sa mu deje v mysli, lebo si práve strčil do vrecka ľavú ruku.

Na tej ruke má obrúčku.

„Desiate poschodie,“ povie a neodtrhne odo mňa pohľad. Očami mi zablúdi do výstrihu na blúzke, potom pozrie na môj kufor. Stisnem gombík na desiate poschodie. Mala som si obliecť aj sveter.

„Sťahujete sa?“ opýta sa a znovu sa mi zahľadí do výstrihu. Prikývnem, hoci pochybujem, že si to všimol, lebo sa mi nepozerá na tvár.

„Ktoré poschodie?“

Bože, nie. Pohnem sa a rukami zakryjem rozsvietený gombík osemnásteho poschodia. Postupne postláčam všetky gombíky od desiateho až po osemnáste.

„Do toho vás nič,“ odseknem. Zasmeje sa.

Myslí si, že žartujem.

Zdvihne husté tmavé obočie. Pekné obočie. Na peknej tvári, ktorá je na peknej hlave, a tá na peknom tele.

Ženatom tele. Somár.

Zvodne sa usmeje, že si ho prezerám, no ja si ho neprezerám tak, ako dúfa. Len som uvažovala, koľkokrát toto pekné telo oprelo niekde nejakú babu, čo nebola jeho manželka.

Je mi jej ľúto.

Znovu mi pozrie do výstrihu, keď sa dostaneme na desiate poschodie. „Môžem vám s tým pomôcť,“ kývne hlavou na môj kufor. Hlas má príjemný. Premýšľam, koľko dievčat sa doň zaľúbilo. Podíde ku mne a stlačí na paneli gombík, ktorým sa zatvárajú dvere. Pozerám mu do očí a stisnem gombík, ktorým sa dvere otvárajú. „Zvládnem to.“

Kývne, že rozumie, ale v očiach má stále nebezpečný lesk, ktorý sa mi vôbec nepáči. Vyjde z výťahu a obráti sa tvárou ku mne.

„Ešte sa uvidíme, Tate,“ povie tesne pred zatvorením dverí.

Zamračím sa, lebo sa mi nepozdáva, že som práve vošla do tejto budovy a už dvaja ľudia vedia, kto som.

Zostanem vo výťahu sama. Zastavuje na každom poschodí, až kým sa nedostane na osemnáste. Vystúpim, vytiahnem z vrecka mobil a otvorím v ňom správy. Nepamätám si číslo Corbinovho bytu. Je to 1 816 alebo 1 814.

Alebo 1 826?

Zastanem pred číslom 1 814, lebo o dvere čísla 1 816 sa opiera nejaký chlap.

Bože, nech to nie je ono.

Konečne nájdem v mobile správu. Je to číslo 1 816. Samozrejme.

Pomaly podídem k dverám v nádeji, že toho chlapa nezobudím. Nohy však má vystreté pred seba a chrbtom sa opiera o Corbinove dvere. Bradu má sklonenú na hrudi a hlasno chrápe.

„Prepáčte,“ ozvem sa šeptom. Ani sa nepohne.

Zdvihnem nohu a štuchnem ho do pleca. „Chcem vojsť do tohto bytu.“

Pomrví sa, otvorí oči a hľadí mi rovno na nohy.

Vlastne na kolená a zdvihne pritom obočie. Potom sa prehne dopredu a zamračí. Zdvihne ruku a pichne mi prstom do kolena, ako keby nikdy v živote nič také nevidel. Ruka klesne, muž zatvorí oči a znovu zaspí, opretý o dvere.

Super.

Corbin sa vráti až zajtra, preto mu volám, aby som zistila, či tohto chlapa pozná a čo mám s ním robiť.

„Tate?“ zatiahne bez pozdravu do telefónu.

„Áno,“ odvetím. „Neboj sa, nič sa nedeje, len sa neviem dostať do bytu, lebo pred dverami spí nejaký opilec. Nevieš, kto to je?“

„Pred 1 816?“ zopakuje číslo. „Určite si pred správnym bytom?“

„Naisto.“

„Myslíš, že je opitý?“

„Určite.“

„To je čudné,“ povie. „Čo má na sebe?“

„Prečo sa pýtaš, čo má na sebe?“

„Ak má leteckú uniformu, asi býva v budove. Máme s komplexom zmluvu.“

Ten chlap nemá nijakú uniformu, ale všimnem si, že džínsy a čierne tričko mu dokonale sedia.

„Nemá uniformu,“ vyhlásim.

„Nemôžeš prejsť popri ňom, aby si ho nezobudila?“

„Musela by som ho odtiahnuť. Len čo otvorím dvere, spadne rovno dnu.“

Corbin chvíľu mlčí, zjavne premýšľa. „Choď dolu a popros o pomoc Kapitána,“ poradí mi. „Povedal som mu, že dnes večer prídeš. Isto ti pomôže dostať sa dnu.“

Vzdychnem. Sedela som za volantom šesť hodín a teraz sa mi nechce ísť zasa nadol. Kapitán je asi posledný človek, ktorý mi v tejto situácii pomôže.

„Zostaň na linke, kým sa nedostaneš do bytu.“

Môj plán sa mi pozdáva viac. Pritisnem si telefón plecom k uchu a hľadám v kabelke kľúč, ktorý mi poslal Corbin. Strčím ho do zámky a začnem otvárať dvere, ale opilec pritom padá dozadu. Vzdychá, no neotvorí oči.

„Je celkom mimo,“ vravím Corbinovi. „Nevyzerá však zle.“

„Tate, padaj dnu a zamkni za sebou, aby som mohol zložiť.“ Prevrátim oči. Stále je to ten istý starší panovačný brat, aký vždy bol. Vedela som, že nasťahovať sa k nemu nepomôže nášmu vzťahu, lebo sa ku mne vždy správal otcovsky. Nemala som však čas hľadať si prácu, byt a usadiť sa, kým sa začnú prednášky, takže mi iné nezostávalo.

Dúfam, že to teraz bude medzi nami iné, hoci Corbin má dvadsaťpäť a ja dvadsaťtri. Nie je to väčší rozdiel, ako keď sme boli deti, ale sme už predsa dospelí.

Závisí to predovšetkým od Corbina a toho, či sa zmenil, odkedy sme spolu naposledy bývali. Vždy mal niečo proti tomu, s kým som sa práve stretávala, bol proti všetkým mojim priateľom a proti každej mojej voľbe – dokonca aj proti vysokej škole. Niežeby som niekedy dala na jeho názor. Vzdialenosť a čas však možno v posledných rokoch pomohli, ale bývať spolu, to bude skúška trpezlivosti nás oboch.

Stisnem kabelku pod pazuchou, ale zachytí sa o rúčku kufra a spadne na zem. Ľavou rukou pevne zvieram kľučku a držím dvere zatvorené, aby sa ten chlap celkom nezvalil do bratovho bytu. Štuchnem ho chodidlom do pleca a tlačím ho smerom od dverí.

Ani sa nepohne.

„Corbin, je ťažký ako fras. Musím zložiť, aby som použila obe ruky.“

„Nie, neskladaj. Strč si telefón do vrecka, ale neskladaj.“

Pozriem na svoje veľké tričko a legíny. „Nemám vrecká. Dám si ho do podprsenky.“

Corbin sa zachichoce, keď si ho do nej strkám. Vytiahnem kľúč zo zámky a hodím ho do kabelky, ale netrafím, takže spadne na zem. Načiahnem sa k opitému chlapovi, aby som ho odtiahla.

„Poďme, kamoško,“ prihováram sa mu a ťahám ho do stredu chodby. „Prepáč, že ťa vyrušujem uprostred spánku, ale musím sa dostať do tohto bytu.“

Nejako sa mi podarí oprieť ho o rám dverí, aby nespadol dnu.

Potom otvorím dvere širšie a obrátim sa po svoje veci.

Vtom mi čosi zovrie členok. Stuhnem.

Pozriem sa nadol.

„Pustite ma!“ vykríknem a kopnem ho do ruky, čo mi zviera členok tak silno, že na ňom určite zostane modrina. Opilec na mňa pozerá a drží ma. Snažím sa mu vymaniť a spadnem chrbtom do bytu.

„Musím sa tam dostať,“ zašomre vo chvíli, keď dopadnem zadkom na zem. Usiluje sa otvoriť dvere druhou rukou a mňa hneď zaplaví strach. Vtiahnem si dnu nohy, no na členku mám stále jeho ruku. Pokúšam sa voľnou nohou kopnúť do dverí, aby sa zatvorili, no narazia mu rovno do zápästia.

„Doriti!“ vykríkne. Usiluje sa vytiahnuť si ruku spomedzi dverí, ale ja do nich tlačím nohou. Na okamih ich trochu uvoľním, aby si ju vytiahol, no hneď ich zatvorím. Vstanem a zamknem, dokonca zastrčím aj západku a zaistím retiazku.

Trochu sa upokojím, no znovu ma zachváti panika. Tuším to kričí moje srdce.

Hlbokým mužským hlasom. „Tate, Tate!“ Je to Corbin!

Pozriem si na hruď a vytiahnem z podprsenky telefón. Priložím si ho k uchu.

„Tate, povedz niečo!“

Prižmúrim oči a odtiahnem si telefón od ucha. „Už je dobre,“ vydýchnem. „Som vnútri. Zamkla som za sebou.“

„Bože,“ vydýchne od úľavy. „Vyľakala si ma na smrť. Dopekla, čo sa tam deje?“

„Chcel sa dostať dnu. Zamkla som,“ odvetím a rozsvietim svetlo v obývačke. Urobím tri kroky a zastanem.

Skvelé, Tate!

Pomaly sa obrátim k dverám, lebo si uvedomím, čo som urobila.

„Hm, Corbin?“ Odmlčím sa. „Vonku mi zostali veci, ktoré potrebujem. Mala by som si ich vziať, ale ten chlap sa z nejakého dôvodu chce dostať do tvojho bytu, takže nemôžem znovu otvoriť dvere. Máš nejaký návrh?“

Chvíľu mlčí. „Čo si nechala na chodbe?“ Nechce sa mi odpovedať, ale musím. „Kufor.“

„Bože, Tate,“ šomre.

„Aj kabelku.“

„Dopekla, prečo máš vonku kabelku?“

„Na podlahe asi zostal aj kľúč od tvojho bytu.“

Neodpovedá, len mrzuto fučí. „Zavolám Milesovi a zistím, či je doma. Počkaj minútu.“

„Vydrž. Kto je Miles?“

„Býva na opačnom konci chodby. V nijakom prípade neotváraj dvere, kým ti znova nezavolám.“

Corbin zloží a ja sa opriem o dvere.

Som v San Franciscu len pol hodiny a už mám kopu problémov. Budem mať šťastie, ak mi tu dovolí Corbin zostať, kým si nájdem prácu. Dúfam, že mi to nebude trvať dlho, požiadala som o miesto v blízkej nemocnici. Asi budem pracovať v noci aj cez víkendy, ale čo už. Len aby som nemusela počas štúdia načrieť do úspor.

Vtom mi zazvoní mobil. Priložím palec na displej a odvetím:

„Ahoj.“

„Tate?“

„Áno.“ Prečo sa dvakrát vypytuje, či som to ja? Veď on mi volá, kto iný by to mohol okrem mňa zdvihnúť?

„Dovolal som sa Milesovi.“

„Dobre. Pomôže mi?“

„Nie celkom,“ odvetí opatrne Corbin. „A dlhuješ mi veľkú láskavosť.“

Znovu sa opriem hlavou o dvere. Mám pocit, že v nasledujúcich mesiacoch to budú samé láskavosti, lebo on mi urobil jednu veľkú. Dovolil mi uňho bývať. Umývať riad. Dobre. Prať mu? Dobre. Nakupovať? Dobre.

„Čo potrebuješ?“ opýtam sa ho.

„Miles potrebuje pomoc.“

„Ten sused?“ Zatvorím oči. „Corbin, prosím, len mi nepovedz, že ten kamoš, čo si mu volal, aby mi pomohol, je ten opilec.“

Corbin vzdychne. „Musíš odomknúť dvere a pustiť ho dnu. Nech si ľahne na pohovku. Prídem ráno čo najskôr. Keď sa preberie, uvedomí si, kde je, a pôjde domov.“

Pokrútim hlavou. „Bože, v akom komplexe to bývaš? Mám sa pripraviť na to, že zakaždým, keď pôjdem domov, budú ma obťažovať opilci?“

Nastane dlhé ticho. „Obťažoval ťa?“

„Je to trochu silné slovo. Chytil ma za členok.“

Corbin zhlboka vzdychne. „Urob to pre mňa, Tate. Zavolaj mi, keď dostaneš dnu jeho aj svoje veci.“

„Fajn,“ zaúpiem, pretože v jeho hlase zazneli obavy.

Zložím a otvorím dvere. Opitý muž sa zvalí na plece, z ruky mu vykĺzne mobil a pristane na dlažbe vedľa jeho hlavy. Narovnám ho a hľadím mu do tváre. Snaží sa otvoriť oči a pozrieť na mňa, ale viečka sa mu znova zatvoria.

„Ty nie si Corbin,“ zašomre.

„Nie, nie som. Som vaša nová susedka a podľa toho, ako vyzeráte, mi dlhujete aspoň päťdesiat šálok cukru.“

Nadvihnem ho za plecia a pokúšam sa ho posadiť, ale nejde to. Ako si má človek poradiť s opilcom, ktorý je navyše poriadne ťažký?

Chytím ho za ruky a centimeter po centimetri ho vlečiem dnu. Vidím, že sa dvere dajú zatvoriť, a tak prestanem. Vezmem si z chodby všetky veci, zatvorím a zamknem dvere. Z pohovky zoberiem vankúš a strčím mu ho pod hlavu. Prevrátim ho na bok pre prípad, že by v spánku vracal.

To je všetko, ako mu môžem v tej chvíli pomôcť.

Muž pohodlne spí na holej podlahe. Poobzerám sa po byte.

Do tejto obývačky by sa zmestili tri také, aké mal Corbin v predchádzajúcom byte. Jedálenská časť je prepojená s obývačkou, kuchyňa oddelená polovičnou stenou. V obývačke visí niekoľko moderných malieb a stoja tu mäkké pohovky bledohnedej farby. Naposledy mal brat len matrac, rozheganú stoličku a na stenách plagáty modeliek.

Myslím, že môj brat už konečne dospel.

„Veľmi dojemné, Corbin,“ poviem nahlas. Prechádzam z izby do izby, zažínam všetky svetlá a prezerám si svoj dočasný domov. Nechcem pripustiť, že je naozaj veľmi pekný. Budem sa aj ja viac snažiť a šetriť, aby som mala podobný.

Vojdem do kuchyne a otvorím chladničku. Na dvierkach je rad fľaštičiek s rôznymi koreninami, na strednej poličke nedojedená pizza. Na hornej síce stojí škatuľa mlieka, ale je úplne prázdna.

Pravdaže nemá potraviny. Nemohla som predsa čakať, že sa celkom zmení.

Vezmem si fľašu s vodou a vyjdem z kuchyne, aby som pohľadala izbu, v ktorej budem niekoľko nasledujúcich mesiacov bývať. Má tu dve spálne, takže vyberiem tú, ktorá nie je Corbinova, a položím si na posteľ kufor. Dolu v aute mám ešte tri ďalšie a najmenej šesť škatúľ. Všetky šaty mám zavesené na vešiakoch, ale dnes večer to nechám tak. Corbin povedal, že sa ráno vráti, nech si s tým poradí.

Prezlečiem sa do teplákov a do trička, umyjem si zuby a pripravím sa do postele. Normálne by som bola nervózna, že v tom istom byte je so mnou cudzí človek, ale mám pocit, že sa nemusím báť. Corbin by ma nepožiadal, aby som pomohla niekomu, kto by ma ohrozoval. To ma mätie, lebo ak sa Miles takto správa bežne, čudujem sa, že ho brat pozval do svojho bytu.

Corbin nikdy nedôveroval chlapcom z môjho okolia a mohol za to Blake. Bol moja prvá vážna známosť v pätnástich a zároveň Corbinov najlepší priateľ. Blake mal sedemnásť a bola som doňho zbláznená niekoľko mesiacov. Pravdaže, moje priateľky sa všetky zaľúbili do Corbinových priateľov jednoducho preto, že boli od nás starší.

Blake chodieval cez víkend prespať ku Corbinovi ako k najlepšiemu priateľovi, no vždy sme našli nejaký spôsob, ako tráviť čas spolu, keď Corbin nedával pozor. Po niekoľkých týždňoch skrývania mi Blake povedal, že chce náš vzťah uviesť na pravú mieru. Netušil však, ako zareaguje Corbin, keď zistí, že mi Blake zlomil srdce.

Skutočne mi ho zlomil. Srdce pätnásťročného dievčaťa sa dá ľahko zlomiť v priebehu dvoch týždňov tajného vzťahu. Ukázalo sa, že počas tých dvoch týždňov oficiálne randil s niekoľkými dievčatami. Corbin to zistil a bolo po priateľstve. Všetkých svojich priateľov varoval, aby sa ku mne nepribližovali. Preto som na strednej škole nemala s kým randiť, až kým Corbin konečne nezmaturoval. Aj potom sa však chlapci, ktorí počuli všelijaké hrôzostrašné príbehy, držali od Corbinovej mladšej sestry čo najďalej.

Vtedy som to nenávidela, ale teraz by som to uvítala. Všetky moje vzťahy po strednej škole stroskotali. S posledným priateľom som žila viac ako rok, až sme si uvedomili, že každý z nás chce od života niečo iné. On ma chcel mať doma, ja som túžila po kariére.

A teraz som tu. Dosiahla som titul magisterky v odbore opatrovateľstvo a môžem robiť, čo chcem, len aby som sa vyhla vzťahom. Možno žiť s Corbinom nebude až taký zlý nápad.

Vyberiem sa znovu do obývačky zhasnúť svetlá, ale keď zabočím za roh, zrazu zastanem.

Miles nielenže vstal z podlahy, ale je v kuchyni, hlavu má zloženú na predlaktiach a tie vyložené na pulte. Sedí na kraji barovej stoličky a vyzerá, ako keby mal každú chvíľu spadnúť. Neviem, či zasa spí, alebo sa usiluje prebrať.

„Miles.“

Ani sa nepohne, keď vyslovím jeho meno. Podídem k nemu a opatrne mu položím ruku na plece, aby som ním potriasla a zobudila ho. Len čo mu ho stisnem, vzdychne a vystrie sa, akoby som ho práve prebudila zo sna.

Alebo z nočnej mory.

Zošuchne sa z barovej stoličky a kýva sa na neistých nohách. Radšej mu prehodím ruku cez moje plece a vyprevadím ho z kuchyne.

„Poďme na pohovku, kamoško.“

Oprie si čelo o bok mojej hlavy a potáca sa vedľa mňa. Je ťažké udržať ho. „Nevolám sa kamoško, ale Miles.“

Dostaneme sa až k pohovke a pokúšam sa ho od seba odtrhnúť. „Dobre, Miles. Ktokoľvek si, mal by si si ľahnúť.“

Zvezie sa na pohovku, ale nepustí mi plece. Zošuchnem sa spolu s ním a snažím sa odtiahnuť.

„Nerob to, Rachel,“ prosí a chytá ma za ruky, aby ma stiahol k sebe.

„Nevolám sa Rachel,“ odvetím a uvoľním sa z jeho železného zovretia. „Volám sa Tate.“ Neviem, prečo mu hovorím, ako sa volám, aj tak si zajtra nebude nič pamätať. Podídem k vankúšu na zemi a zdvihnem ho.

Zastavím sa. Miles už leží na boku a tvár si pritíska o pohovku. Tak silno ju zviera, až má biele hánky. Najprv si pomyslím, že mu je zle, no vzápätí si uvedomím, že sa veľmi mýlim.

Nie je mu zle. Plače.

Usedavo.

Tak usedavo, že nevydá ani zvuk.

Ani ho nepoznám, ale je mi ťažko prizerať sa, ako trpí. Pozriem do chodby, znovu naňho a premýšľam, či ho mám nechať osamote, aby mal trochu súkromia. Zamotať sa do niečích problémov je to posledné, čo mi teraz treba. Až doteraz som sa úspešne vyhýbala všetkým drámam v kruhu svojich priateľov a určite s tým nechcem teraz začínať. Inštinkt mi napovedá, aby som šla preč, ale z nejakého dôvodu pocítim k Milesovi súcit. Asi ho voľačo bolí a nie je to len vplyv nadmerného množstva alkoholu.

Kľaknem si k nemu a dotknem sa mu pleca. „Miles.“

Nahlas sa nadýchne, pomaly zdvihne tvár a pozrie sa na mňa. Oči má úzke, krvavočervené. Neviem, či je to dôsledok plaču, alebo pitia. „Prepáč, Rachel,“ prihovorí sa mi a vystrie ku mne ruku. Zovrie mi ňou šiju a ťahá ma k sebe. Zaborí si tvár do jamky medzi mojím krkom a plecom. „Prepáč.“

Netuším, kto je Rachel, ani čo jej urobil, ale veľmi ho to mrzí. Ktovie, čo cíti ona. Až ma strasie. Som v pokušení nájsť jeho mobil a vyhľadať jej meno. Zavolať jej, či by to neprišla vyriešiť. Namiesto toho však Milesa opatrne potlačím na pohovku. Podložím mu vankúš pod hlavu a povzbudím ho: „Mal by si si pospať.“

V očiach má toľkú bolesť. „Tak veľmi ma nenávidíš,“ povie a chytí ma za ruku. Oči sa mu znova zatvoria a sťažka vzdychne. Mlčky naňho hľadím a nechám ho držať ma za ruku, kým nestíchne a neprestane plakať. Potom si ju vytiahnem, ale niekoľko minút ešte zostanem pri ňom.

Hoci spí, stále vyzerá, ako keby prežíval hroznú bolesť. Obočie má zježené, dýcha nepravidelne. Nedokáže pokojne spať.

Vtom si všimnem slabú nepravidelnú jazvu, dlhú asi desať centimetrov, ktorú má na pravej vnútornej strane čeľuste. Končí sa mu tesne pri ústach. Mám čudné nutkanie dotknúť sa jej, ale namiesto toho mu siahnem do vlasov. Na bokoch sú krátke, na temene trochu dlhšie, dokonalá zmes hnedých a svetlejších prameňov. Pohladkám ho, akoby som ho chcela upokojiť, hoci na to možno nemá nárok.

Tento muž si azda zaslúži trochu ľútosti za to, čo cíti k nejakej Rachel, ale aspoň niečo cíti. Toľko mu teda doprajem.

Čokoľvek urobil Rachel, prinajmenšom ju ľúbi natoľko, aby to teraz ľutoval.

Druhá kapitola

MILES

Pred šiestimi rokmi

Otvorím dvere na kancelárii a podídem k stolu. Skôr ako stihnem obrátiť hlavu a pobrať sa do triedy, sekretárka ma zastaví otázkou: „Máš hodinu angličtiny s pánom Claytonom, Miles?“

„Áno,“ odvetím pani Bordenovej. „Mám mu niečo odkázať?“ Vtom jej zazvoní telefón na stole, takže iba prikývne a zdvihne. Rukou prikryje slúchadlo. „Počkaj chvíľu,“ šepne a kývne hlavou k riaditeľni. „Máme novú študentku, ktorá práve prišla a patrí do triedy pána Claytona. Chcem, aby si ju tam odprevadil.“ Prikývnem a sadnem si do jedného z kresiel pri dverách. Poobzerám sa po kancelárii a uvedomím si, že je to prvý raz počas môjho štvorročného štúdia na strednej škole, čo sedím v tomto kresle. Čo znamená, že som dokázal štyri roky prežiť bez toho, aby si ma zavolali na koberec, ako sa hovorí.

Mama by na to bola hrdá, hoci ja som trochu sklamaný. Každého chalana by aspoň raz mali vylúčiť zo školy. Mám ešte posledný ročník, aby som to stihol, mám sa teda na čo tešiť.

Vytiahnem z vrecka mobil a tajne dúfam, že ma pani Bordenová vidí a rozhodne sa potrestať ma vylúčením. Pozriem sa na ňu. Stále telefonuje, ale hľadí na mňa. Iba sa usmeje a vráti sa k svojim povinnostiam sekretárky.

Sklamane pokrútim hlavou a začnem písať správu Ianovi. Netreba veľa, aby som rozrušil ľudí okolo seba. Vždy sa niečo deje.

Ja: Dnes prišla nová baba. Do posledného ročníka.

Ian: Je sexi?

Ja: Ešte som ju nevidel. Idem ju odprevadiť do triedy.

Ian: Odfoť ju.

Ja: Fajn, BTW, koľkokrát ťa tento rok vylúčili?

Ian: Dvakrát. Prečo? Čo si vyviedol?

Dva razy? Nuž, musím trochu viac zaštrajkovať. Neviem, či sa mi to podarí.

Vtom sa otvoria dvere na riaditeľni. Schovám telefón a zdvihnem zrak.

Už ho viac asi nikdy nesklopím.

„Miles, odprevadíš túto slečnu do triedy pána Claytona. Volá sa Rachel.“ Pani Bordenová ukáže na mňa a dievča ku mne vykročí.

Uvedomím si, ako sa mi trasú nohy. Asi nevstanem. Aj ústa odmietajú poslušnosť.

A ruka zabudla, že by som ju mal vystrieť, podať a predstaviť sa.

Srdce však nečaká a prudko sa rozbúši.

Rachel.

Rachel.

Rachel.

Je ako poézia.

Ako próza a ľúbostné listy, ako báseň

klesajúca

nadol

po stránke.

Rachel, Rachel, Rachel.

Opakujem si v hlave jej meno stále dokola, lebo som

si istý, že je to meno ďalšieho dievčaťa, do ktorého

sa zaľúbim.

Zrazu vstanem a vykročím k nej. Usmievam sa na tie zelené

oči a dúfam, že jedného dňa sa aj ony budú usmievať na mňa.

Alebo tie červené vlasy, ktoré vyzerajú, ako keby sa ich nikdy

nikto nedotkol, odkedy ich Boh stvoril.

Rozprávam sa s ňou. Vravím jej, že som Miles.

Poviem jej, aby šla so mnou, a ja jej ukážem cestu do triedy

pána Claytona.

Hľadím na ňu, lebo zatiaľ ešte neprehovorila, ale kývnutie

hlavou je to najkrajšie, čo mi kedy dievča povedalo.

Opýtam sa jej, odkiaľ je, a ona vraví, že z Arizony.

„Z Phoenixu,“ dodá.

Nepýtam sa, čo ju priviedlo do Kalifornie, ale poviem jej,

že môj otec často cestuje do Phoenixu, lebo tam vlastní

niekoľko  budov.

Usmeje sa.

Poviem jej, že som tam nikdy nebol, ale raz tam určite zájdem.

Znovu sa usmeje.

Myslím, že prehodila, že je to pekné mesto, ale ani to nevnímam, lebo v hlave mi stále znie jej meno.

Zaľúbim sa do teba, Rachel.

Usmieva sa a ja chcem hovoriť ďalej, preto jej položím ďalšiu otázku.

Práve prechádzame okolo triedy pána Claytona.

Kráčame ďalej.

Rozpráva, lebo sa jej pýtam.

Prikyvuje, odpovedá, akoby spievala.

Alebo mi to tak znie.

Dostaneme sa na koniec chodby. Povie, že dúfa, že sa jej v tejto škole

bude páčiť, lebo sa jej z Phoenixu nechcelo sťahovať.

Netvári sa nadšene.

„Kde je trieda pána Claytona?“ opýta sa.

Pozerám jej na ústa, ktoré vyslovili otázku. Pery nemá

symetrické. Horná je trochu tenšia ako spodná, ale hneď si to

nevšimnete. Rozpráva, uvedomím si, že má asi najkrajšie ústa

na svete.

Aj oči. Krajšie som nevidel. Sú pokojnejšie ako ktorékoľvek

oči na svete.

Hľadím na ňu, potom ukážem za seba a poviem jej, že okolo

triedy pána

Claytona sme už prešli.

Líca jej trochu očervenejú, akoby ju moje priznanie zasiahlo

rovnako ako mňa.

Znovu sa usmejem.

Kývnem hlavou k triede.

Vykročíme tým smerom.

Rachel.

Zaľúbiš sa do mňa, Rachel.

Otvorím jej dvere a poviem pánovi Claytonovi, že Rachel je

nová študentka.

Chcem upozorniť ostatných chalanov v triede, že im nepatrí.

Je moja.

Nepoviem však nič.

Nemusím, lebo jediná, kto to musí vedieť,

je Rachel.

Pozrie na mňa a znovu sa usmeje. Sadne si na jediné

voľné miesto v triede.

Očami mi hovorí, že už vie, že je moja.

Je to len otázka času.

Chcem napísať Ianovi, že nie je sexi. Chcem mu napísať, že je

ako sopka,

ale smial by sa na tom.

Namiesto toho ju odfotím rovno odtiaľ,

kde sedím.

Pošlem Ianovi správu s fotkou a dopíšem: „Bude moja.“

Pán Clayton začne hodinu.

Miles Archer sa stáva posadnutým.

S Rachel sa stretnem v pondelok.

Teraz je piatok.

Nepovedal som jej nič, odkedy sme sa stretli. Neviem prečo.

Mali sme spolu tri hodiny. Zakaždým keď ju vidím, usmeje sa

na mňa, akoby ma chcela

vyzvať na rozhovor. Vždy zbieram odvahu

a rozprávam sa v duchu len sám so sebou.

Býval som odvážnejší.

Až kým sa nezjavila Rachel.

Dnes som sa vzdal. Ak dnes nenazbieram odvahu,

bude koniec. Dievčatá ako

Rachel nezostávajú dlho voľné.

Ak ešte vôbec je voľná.

Neviem o nej nič, neviem, či vo Phoenixe nenechala nejakého

chalana,

ale je len jeden spôsob, ako to zistiť.

Stojím vedľa jej skrinky a čakám. Vyjde z triedy a usmeje sa

na mňa. „Ahoj,“ pozdravím ju, keď podíde bližšie. Všimnem

si, že jej znova trochu očerveneli

líca. Páči sa mi to.

Zaujíma ma, ako prebehol jej prvý týždeň. Konštatuje, že fajn.

Opýtam sa jej, či si našla nejakých priateľov. Odvetí:

„Niekoľko.“

Cítim jej jemnú vôňu.

Poviem jej to.

„Ďakujem,“ odpovie.

Srdce si počujem búšiť až v ušiach. Dlane mám vlhké od potu.

Najradšej by som nahlas stále dokola opakoval jej meno,

znova a znova. Potlačím nutkanie a hľadím jej do očí.

Opýtam sa jej, či by nechcela

niečo podniknúť.

Dlho čakám na jej odpoveď, lebo záleží iba na tom.

Chcem, aby prikývla. Netreba ani slová.

Len úsmev?

Neprikývne.

Dnes už má iný plán.

Zaplaví ma to ako povodeň. Búšiace srdce, spotené dlane,

jej meno, v hrudi ma páli neistota, o ktorej som netušil,

že vôbec existuje. To všetko ma prevalcuje a mám pocit,

akoby okolo nej vyrástla stena.

„Zajtra mám čas,“ dodá

a stena sa zrúti.

Mám na tie slová pripravené miesto. Veľa miesta. Jej slová

vchádzajú rovno do mňa. Nasávam ich ako špongia.

Ťahám ich zo vzduchu lačnými hltmi.

„Zajtrajšok vyhovuje aj mne,“ pritakám. Vytiahnem z vrecka

mobil a okato sa usmievam.

„Aké máš číslo? Zavolám ti.“

Povie mi ho.

Je rozrušená.

Je rozrušená.

Uložím si jej číslo a viem, že ho tam budem mať veľmi,

veľmi dlho.

A budem ho používať.

Často.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Prvá kapitola TATE

Druhá kapitola MILES