Mary Louise Kellyová

Náboj

Copyright © 2015 by Mary Louise Kelly

Translation © 2016 by Tamara Chovanová

Jacket design © 2016 by Marek Novák

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4732-1

Mojej mame, ktorá vždy verila, že dokážem čokoľvek.

A môjmu otcovi, ktorý celý život tvrdo pracoval,

aby mi poskytol možnosť dokázať,

že mama mala pravdu.

A my študenti histórie sa učíme, že ľudská bytosť je veľmi

zložitý vynález a že ľudia nie sú dobrí alebo zlí, ale dobrí aj

zlí a že to dobré vychádza zo zlého a zlé z dobrého, a to ostatné

nech vezme čert.

Robert Penn Warren: Všetci kráľovi muži

Myslíte si, že keď vyrastáte s nejakými ľuďmi, poznáte ich. Veď boli pri vás po celý váš život. Poznáte ich hlas, krivky rúk, viete, na čom sa radi smejú. Poznáte ich srdcia.

Ale ukáže sa, že nepoznáte ich myšlienky. Teda nie celkom, nie naozaj. Všetci ľudia majú svoje tajomstvá a nie sú to len záležitosti, ktoré pred vami taja, ale tajomstvá o vás. A oni dúfajú, že sa ich nikdy nedozviete. Môžete s niekým bývať pod jednou strechou, prežívať s ním banálne každodenné zážitky, používať spoločné mydlo, cukorničku, topánky – a predsa by ste to nikdy neuhádli.

Myslíte si, že niekoho poznáte.

A potom jedného dňa zistíte, že bežíte. Skutočne bežíte, až vám horia pľúca, tŕpnu vám nohy. A ste priveľmi unavení, aby ste zastali a obzreli sa. Ukázalo sa, že ja som bežala celý život. Len som to nevedela.

Dovoľte mi, aby som vám povedala príbeh o strachu.

PRVÁ ČASŤ

Washington

Jeden

Volám sa Caroline Cashionová a som nepravdepodobná hrdinka tohto príbehu. Vzhľadom na všetko násilie, ktoré príde, by ste pravdepodobne čakali niekoho iného. Ženu, ako je Lara Croftová. Mladú a krásnu, s tvrdými bicepsmi a puzdrom so zbraňou na stehne, však? Priznajte sa. No dobre, som celkom pekná. Mám dlhé tmavé vlasy, čokoládovohnedé oči a plné, pekne krojené pery. Vidím, ako na mňa hľadia muži. Ale na stehne nemám nijaké puzdro.

Mám tridsaťsedem rokov. Nie som stará, to sa nedá povedať, no dosť stará na to, aby som mala rozum.

Ide o to, ako trávim celé dni. Sedím v knižnici a študujem práce mŕtvych belochov. Som vedecká pracovníčka, učím na Fakulte jazykov a lingvistiky na Georgetownskej univerzite. Mojou témou je Francúzsko v devätnástom storočí: Balzac, Flaubert, Stendhal, Zola. Univerzita je ku mne štedrá a zhruba každý rok mi preplatí letenku do Paríža, ale väčšinou by ste ma našli v knižnici hlavného univerzitného areálu, zahrabanú v starých knihách s okuliarmi na špičke nosa. Raz za pár hodín vstanem, idem predniesť prednášku, vyhreším študenta, ktorý žiada viac času na úlohu – a potom sa vrátim k svojim knihám. Sedím v mäkkom modrom kresle s nohou pod zadkom, kreslo sa nachádza v slnečnom kúte mojej pracovne na treťom poschodí. Našli by ste ma tam aj neskoro večer – popíjam čaj, ťukám do počítača a hodnotím testy. Už chápete, ako mi plynú dni? Žijem tak nezáživne, ako si len viete predstaviť.

Ale práve vďaka tomu, že som robila presne toto, dohodla som si termín u lekára. A tým sa všetko zmenilo.

Celé mesiace ma bolelo zápästie. Začalo sa to občasným mravčením. Postupne sa to zmenilo na ostrú bolesť, ktorá vystreľovala do prstov. Bolesti sa stupňovali, až mi napokon meraveli prsty a ruky som mala také slabé, že som ledva uniesla tašku. Lekár vyhlásil, že priveľa ťukám do počítača. Priveľmi často sedím zhrbená nad knihami. Aby som bola presná – mám rada presnosť –, diagnostikoval mi SKT. Syndróm karpálneho tunela. Navrhol mi, aby som si na noc dávala na zápästie ortézu a aby som si klávesnicu zdvihla vyššie. Pomohlo to, ale nie veľmi.

A tak som sa raz ráno ocitla v čakárni Washingtonskej rádiologickej spoločnosti. Objednali ma na vyšetrenie magnetickou rezonanciou, aby „vylúčili artritídu a zistili, čo sa vlastne deje“, ako sa vyjadril lekár.

Bolo to ráno v stredu 9. októbra. V to ráno sa všetko začalo.

Dva

Streda 9. októbra 2013

Čakáreň Washingtonskej rádiologickej spoločnosti bolo zvláštne miesto. Stál tam stojan s obchytanými časopismi ako v každej čakárni u lekára, škatuľa s vreckovkami a veľká fľaša s dezinfekčným prostriedkom na ruky. Ale vzhľadom na to, že išlo o rádiologické pracovisko, dvere do vyšetrovne boli z hrubej ocele. Na veľkej tabuli sa vynímal nápis POZOR, NEBEZPEČENSTVO! SILNÉ MAGNETICKÉ POLE. MÔŽE VÁŽNE POŠKODIŤ ZDRAVIE. Aby to pacient pochopil, na ilustráciu tam bol veľký magnet obklopený sršiacimi bleskmi. Keď som tam sedela a čakala, kedy ma zavolajú dnu, cítila som sa tak trochu, akoby ma mali odviesť do jadrovej elektrárne.

Listovala som v informačnej brožúrke. Klinika ponúkala mamografiu, ultrazvukové vyšetrenie, biopsiu a čosi, čo malo zlovestný názov jadrová medicína. A ešte robili vyšetrenie magnetickou rezonanciou. Práve na to som sem prišla.

„Pani Cashionová?“ Vstala som.

Mladá žena v bielom plášti ma pustila cez oceľové dvere do kabínky. „Všetko si vyzlečte,“ kázala mi. „Zaväzuje sa to vpredu.“ Podala mi zložené papierové rúcho a topánky, potom zmizla.

Začala som sa vyzliekať. Odkladala som vrstvy kašmíru a semišu. Bývalý priateľ mi raz povedal, že som stvorená na nosenie zimného oblečenia, že aj keď som nahá, pohybujem sa, akoby som mala na sebe zamat. Niečo na tom je. Celý rok nosím oblečenie farby sliviek, tabaku a vína. Sýte farby. Nemám rada pastelové tóny.

Laborantka sa ukázala znova a vysvetlila mi, ako bude prebiehať vyšetrenie. Ľahnem si na úzke lôžko, ona ma zasunie do obrovského skenera a tam mám bez pohybu ležať štyridsať minút. Nijaké hniezdenie, nijaké žmurkanie. Dokonca mám potlačiť nutkanie zhlboka dýchať. Podala mi štuple do uší a ukázala tlačidlo pre prípad, že by sa ma zmocnila klaustrofóbia.

Nebolo to potrebné. Vyšetrenie magnetickou rezonanciou bolo božské. Prečo by sa mi nemalo páčiť, že si ukradnem štyridsať minút z pracovného dňa a iba nehybne ležím v teplom, uzavretom priestore? Prístroj vydával hlasné, rytmické zvuky. Takmer som zaspala.

Po vyšetrení ma laborantka zaviedla do kabínky. Odkašľala si a uprene na mňa pozrela. „Snímky pošleme Willovi Zartmanovi. To je váš lekár, však?“

Prikývla som. Ešte vždy na mňa zvedavo hľadela.

„Našli ste niečo?“

„Nie, nie.“ Ostýchavo sa zachichotala. „Ja len... teda, ako ste k tomu prišli?“ Zdvihla ruku a prešla si po šiji.

„K čomu?“

„No... veď viete.“ Znova si siahla na šiju.

„Prepáčte, ale neviem, o čom hovoríte.“

„O tom náboji,“ odvetila. „Ako sa vám dostal do krku ten náboj?“

Zvláštne, však? Život sa vám môže zmeniť vďaka niekoľkým slovám neznámej ženy. Neskôr si pomyslíte – to bolo ono. To bol okamih, keď sa život rozdelil na dve kapitoly:

„Predtým ako som to vedela“ a „Potom“.

Ale tam som ešte nedospela. Stále som žila v čase predtým.

Kráčala som po K Street k univerzitnému areálu a v ten svieži jesenný deň to bola príjemná prechádzka. Potrvá mi pol hodiny, kým sa vrátim do knižnice. Nikam som sa neponáhľala. Vyučovaciu hodinu som mala mať až popoludní. Stretnutie s rádiologickou laborantkou ma skôr pobavilo, než by vo mne vyvolalo obavy. Určite nemám v krku nijaký náboj... to by ma museli postreliť. A také čosi sa mi nikdy nestalo. Na také niečo človek len tak nezabudne. Laborantka zrejme nebola veľmi skúsená. Mohla si pomýliť tieň na snímke alebo také čosi. Niekedy na večierku o tom budem môcť rozprávať ako o zábavnom zážitku.

Vybrala som mobil, aby som sa so svojimi zážitkami zdôverila Willovi Zartmanovi. Takých ako on nie je veľa: vždy zdvihol telefón, starostlivo ma vypočul a väčšinou mi telefonicky vystavil recept, ani som k nemu nemusela ísť. Zrejme ho tešilo, že som málokedy bývala chorá, a preto ho málokedy zaťažujem. Niekedy som sa s ním nerozprávala aj celé mesiace. Až kým sa neozvali bolesti zápästia.

Teraz ma znova starostlivo vypočul, potom ma požiadal, aby som počkala. O pár minút sa ozval na linke a zamyslene povedal: „Pozerám si vaše snímky. Už mi ich poslali mailom. Je tam... tá laborantka mala pravdu... niečo tam je.“

„Nejaký tieň alebo čo?“

„Nie, vyzerá to ako... ako čosi kovové.“

„To nie je možné.“

„Nachádza sa to tesne pri chrbtici. Ťažko to rozoznať. Operovali vám niekedy krk alebo plecia?“

„Čože? Nie.“

„Niekedy sa stane, že chirurgom niečo vypadne z ruky.

Chirurgický nástroj, svorka, také čosi. Chirurg si to ani nevšimne a zašije ranu. Občas sa to stáva. V každom prípade by som si nerobil obavy. Zröntgenujeme to a budeme múdrejší.“

„Teraz potrebujem ešte röntgen?“ vzdychla som.

„To bude najlepšie. Dohodnem vám termín.“

Poďakovala som sa mu a rozlúčila som sa. Zápästie ma bolelo. Pri chôdzi som si ho druhou rukou masírovala. Hnevalo ma, že si musím vyhradiť čas na ďalšiu návštevu lekára. Vyšetrenie malo trvať hodinu a nakoniec zaberie aj pol dňa... Ale v tomto semestri som nemala veľa prednášok. Nejako si ten čas nájdem. A proti vlastnej vôli som bola zvedavá.

V ten deň som šla na večeru k rodičom.

To sa teraz stávalo častejšie, než sa možno malo, veď som dospelá tridsaťsedemročná žena. S rodičmi mám dobrý vzťah. Telefonujeme si každý deň, niekedy aj viackrát. Ráno väčšinou zavolám mame, kým sa motám po kuchyni a varím si čaj. Vymieňame si názory na správy a na knihy, pri ktorých sme zaspali predošlý večer.

Viete, žijem sama. Som stará dievka. Nie je to práve moderný výraz, ale je presný. Nie som vydatá a nikdy som ani nebola. Nikdy som nenašla muža, ktorý by sa mi dosť páčil. Tento stav mi vyhovuje, som sama sebe paňou. Nie som ostýchavá, práve naopak. Ale som introvertná. Len málo ľudí však chápe ten rozdiel.

Namiesto manžela som si vytvorila úzky kruh priateliek. Keď sa mi zažiada, nájdem si frajera. Aj to je určite staromódny výraz, ale takisto je – presný. A chodievam k rodičom. Bývajú neďaleko v Cleveland Parku, kde sú široké chodníky a noblesné domy, v ktorých žijú novinári, právnici a iní členovia washingtonských urečnených kruhov. Moji rodičia majú žltý dom obložený drevom s tienistou verandou a výhľadom na vysoké veže Národnej katedrály. V tom dome vyrástli moji bratia i ja, nachádza sa blízko školy, v ktorej sme sa všetci traja naučili čítať a písať. Moji bratia majú teraz už vyše štyridsať rokov, rodičia vyše sedemdesiat. Ale nejavia túžbu mladnúť. Myslím, že sa im páči, keď vidia deti mojich bratov pobehovať po dome a búchať lakrosovými a bejzbalovými pálkami po tých istých otlčených zárubniach, ktoré pretrpeli aj údery mojich bratov. Na pulte v kúpeľni na poschodí je vypálená stopa ešte z čias mojej puberty – v roztržitosti som naň položila rozpálenú kulmu a šla som na párty ku kamarátke, aj som u nej prespala. Skrátka a dobre, v dome svojich rodičov sa stále cítim ako doma.

A to nie je všetko. Nielenže mám rada spoločnosť mojich rodičov, ale vážnym dôvodom, prečo k nim chodím na večeru aj niekoľko ráz do týždňa, je mamina kuchyňa. Mama varí bez ohľadu na cholesterol a kalórie a naloží nám na tanier veľké porcie, varí podľa receptov z kuchárskych kníh, ktoré vyšli niekedy v sedemdesiatych rokoch. Dnes vybrala z rúry kuracie mäsko so zeleninou, zapečené v cestíčku. Poznám to, viem, že v tom ceste je celé vrecko mrazenej mrkvy a hrášku a výdatná dávka stuženého tuku a bude chutiť božsky.

Počkala som, kým sme sa usadili k stolu a otec nalial víno, potom som vyrukovala so svojou novinkou. „Nebudete veriť, čo sa mi dnes stalo u lekára. Bolo to fakt divné.“

„Ach, zase máš problémy so zápästím?“ spýtala sa mama. „Nezlepšilo sa to?“

„Nie. Ale usilujú sa zistiť, prečo tá ortéza nepomohla. Dnes ráno som bola na magnetickej rezonancii a...“

„Ktoré je to zápästie?“ skočil mi do reči otec.

„Pravé.“ Zdvihla som ruku. „Ale robili mi vyšetrenie celého tela od pása nahor, aby zistili, kde je opuch, čo nie je v správnej polohe, a podobne. A keď som sa zberala na odchod, laborantka pribehla ku mne celá vzrušená. Spýtala sa ma – a to je fakt strelené –, spýtala sa: ‚Ako sa vám dostal do krku ten náboj?‘“ Dramaticky som sa odmlčala.

„Mám v krku náboj. Viete si to predstaviť?“

Museli by ste dobre poznať môjho otca, aby ste pobadali, že sa zháčil a zaťal sánku. Pozrela som na mamu. Sústredene hľadela na jedlo, vidličkou naháňala hrášok po tanieri.

Obaja mlčali. Takú reakciu som nečakala.

„Bože!“ ozval sa konečne otec. „Čo si jej povedala?“

Zvláštne som naňho pozrela. „No, samozrejme, že ide o omyl. Pri tom vyšetrení musí človek ležať bez pohybu, a ja som sa zrejme pohla. Možno to vyzerá na snímke ako tieň.“

Prikývol. „Správne. Ale zdá sa, že si mala napínavý deň.“ Obrátil sa k mame. „To kurča je výborné. Môžem si ešte nabrať?“

Sedeli a prežúvali.

„To je všetko?“ spýtala som sa. „Vôbec vás to nezaujalo? Myslela som, že sa budete zachádzať od smiechu.“

„No, sama si povedala, že laborantka sa zrejme pomýlila,“ odvetil otec.

„Srdiečko, len si o teba robíme obavy,“ dodala mama.

„Trápi ma, že máš bolesti. Stále dúfam, že ťa to zápästie prestane bolieť.“

Vzdychla som. „Veď aj ja. A teraz musím ísť znova k lekárovi na röntgen. Kým mi urobia všetky vyšetrenia, budem od hlavy po päty v sadre.“

Rodičia na seba pozreli.

„Len som žartovala. Je mi fajn.“

Mama otvorila ústa, akoby sa chystala niečo povedať, potom si to rozmyslela. Ďalej sme sedeli za stolom. Reč sa zvrtla na starý film s Marlonom Brandom, ktorý nedávno pozerali. Ale keď nám otec dolieval víno, ruka sa mu triasla. Všimla som si to a on to zbadal, sklonil sa, že pohladí psa. „Staroba,“ zmraštil tvár a vystrel sa. „Onedlho nastúpi senilita.“

Keď sme vstávali od stola, mama s otcom znova na seba pozreli. Dlhoroční manželia majú vlastný jazyk, ktorý si nevyžaduje slová. Nevedela som rozlúštiť, čo si povedali, vedela som len, že sa rozhodli niečo predo mnou zatajiť.

Tri

Štvrtok 10. októbra 2013

Röntgenové vyšetrenie bolo pozoruhodné.

Na rozdiel od mojich bratov ja som bola pokojné dieťa a nelámala som si kosti, nechodili so mnou v noci na pohotovosť. Nelyžujem, nejazdím na horskom bicykli ani na koni, nevenujem sa nijakým nebezpečným aktivitám, pokiaľ sa im môžem vyhnúť. Ako som už povedala, nie som Lara Croftová. Takže – odhliadnuc od rozmazaných snímok mojich stoličiek – nikdy som nebola na röntgene, nikdy som nemala možnosť vidieť stavbu svojho tela zvnútra.

Hra tmy a svetla ma fascinovala. Videla som dlhé rozoklané korene zubov. Boli zobrazené oveľa ostrejšie než na snímkach, ktoré som videla u zubára – toto musel byť mimoriadne kvalitný prístroj. Potom nasledovala krehká krivka krčnej chrbtice, stavce boli úhľadne uložené. Jemná vrstva pokožky a svalov pripomínala opar. Röntgen bol svojím spôsobom krásny.

Navyše jednoznačný. Snímku z magnetickej rezonancie som nevidela, takže som to nemohla porovnať. Ale laborantka mala neodškriepiteľnú pravdu.

Ten náboj žiaril. Svietil nabielo, bol ešte belší než amalgámové plomby v mojich zuboch. Čím má predmet väčšiu hustotu, tým jasnejšie žiari na röntgene. A ten náboj bol podľa všetkého z olova. Asi centimeter dlhý, na jednom konci zúžený. Špička smerovala k plecu. Plochý koniec sa nachádzal pri lebečnej spodine.

Neveriacky som skúmala tú snímku. To jednoducho nie je možné! Žmurkala som znova a znova, odvracala som pohľad, potom som sa znova pozrela – náboj tam stále nechutne žiaril. V mysli sa mi vynárala karteziánska logika. Ozývala sa vo mne francúzska vedkyňa: Je pense, donc je suis. Myslím, teda som. Pochybujem, že tam je náboj, preto tam musí byť. Nie, to nie je správne. Ale bola som priveľmi zmätená, aby som to pochopila. René Descartes sa nikdy nepokúšal preniesť do praxe svoju filozofiu s nábojom nebezpečne blízko pri mozgu.

Náboj. Bože dobrý! Sedela som na vyšetrovacom stole na prvom poschodí budovy na M Street, kde sa nachádzajú ordinácie. V tej istej budove má ordináciu aj doktor Zartman. Zavolal svojmu priateľovi rádiológovi a dohodol mi termín cez obednú prestávku. Rádiológ teraz striedavo behal pohľadom zo mňa na snímku vysvietenú na monitore na stene. Vyvaľoval oči, v tvári sa mu zračilo vzrušenie a hrôza.

„Skutočne ste netušili, že to tam máte?“

„Nie.“

„Hovorili ste, že vám už robili vyšetrenie magnetickou rezonanciou. Máte so sebou tú snímku?“

„Nie,“ zamračila som sa, „ale má ju doktor Zartman. Môžeme si ju od neho...“

„Viete čo, už to nikdy nerobte.“

„Čo?“

„Už nikdy nechoďte na vyšetrenie magnetickou rezonanciou. Ten prístroj je obrovský magnet. A vy máte v krku kus kovu. Ale vlastne... olovo nie je magnetické.“ Naklonil hlavu a uvažoval. „Ale ak je to zliatina... alebo ak tam máte kovové úlomky...“

Znova skúmal snímku. „Nie, neriskujte, nestojí to za to. Náboj je tesne pri chrbtici. Naokolo sú cievy. Nebolo by dobre, keby sa pohol.“

Preglgla som. Mala som pocit, akoby sa priestor okolo mňa uzatváral.

„S dovolením.“ Priložil mi ruku na krk. Jemne prechádzal hore-dolu. „Nie je tam nijaký hrboľ. Necítim nijakú podkožnú jazvu. Kde bola vstupná rana?“

„Neviem.“

„Možno tu?“ Prešiel prstami vyššie na lebečnú spodinu.

„Ako som už povedala, neviem. Vôbec som netušila, že tam niečo mám.“

„Takže neviete, ako dlho to tam máte?“

„Netuším. Absolútne netuším. Neviem, čo na to povedať.“ Prižmúril oči. „Je to hrozne... nezvyčajné. Ak človeka postrelia, je to pamätná udalosť. A ešte pamätnejšia, ak ho postrelia do krku.“

„Súhlasím. Čo si o tom myslíte?“

„Jednoducho – prepáčte, neviem, ako to vyjadriť – zdá sa mi neuveriteľné, že ste netušili, že chodíte po svete s nábojom v krčnej chrbtici.“

Zagánila som naňho. „Tak to sme dvaja. Dvaja si myslíme, že toto,“ poklopkala som prstami po monitore, „že toto tu je čosi nepochopiteľné.“

„Hm, neviem celkom nič o zbraniach. Ani o munícii. Ale určite to nie je chirurgická svorka, ktorú by tam niekto zabudol.“

Sedeli sme s Willom Zartmanom vedľa seba v jeho ordinácii pri jeho osobnom počítači s očami upretými na snímku mojej krčnej chrbtice. Na lekára bol dosť mladý, nie oveľa starší ako ja. Nepoznala som ho dobre. Ale jeho reakcia ma upokojila. Bol rovnako zmätený ako ja, akoby váhal, či má podľahnúť panike a utekať na pohotovosť, alebo sa zasmiať nad absurdnosťou situácie.

„Skutočne ste nevedeli, že to tam máte?“

Túto otázku zrejme budem odteraz počuť dosť často.

„Nie, nevedela som to.“

„A nikdy ste nemali bolesti? Necítili ste tuhnutie v krku alebo mravčenie?“

„No...“ Zdvihla som pravú ruku a opatrne som ňou pohýbala. „Ako viete, bolí ma zápästie. Ale netuším, či to nejako súvisí.

„Ani ja neviem.“ Znova sa obrátil k monitoru. „Predpokladám, že otázka znie, či sa pokúsime ten náboj vybrať. S tým je spojené značné riziko. Naproti tomu je riziko spojené aj s tým, ak tam náboj zostane. Hrozí napríklad otrava olovom.“ Zapísal si čosi do zápisníka. „Myslím, že ďalším krokom by mala byť návšteva neurochirurga. Ale predtým dovoľte, aby som sa na to pozrel.“

Odhrnul mi zo šije tmavé vlasy, naklonil sa bližšie. „Nie je tam nijaká jazva.“

„Viem.“

„A viem, že som sa na to už pýtal, ale nikdy ste neboli operovaná niekde od pása nahor?“

„Nie, nikdy som nebola operovaná, a bodka. Aspoň o nijakej operácii neviem. A odpoviem vám aj na ďalšiu otázku, ktorú máte zrejme na jazyku – nie, nikdy som nebola postrelená. Ako poznamenal váš priateľ rádiológ, také čosi je pamätná udalosť v živote človeka.“

Doktor Zartman sa zhlboka nadýchol, oprel sa. „V živote som nevidel nič podobné. Chápete, taký náboj sa nezjaví len tak sčista-jasna. A tento sa vám dostal pod lebku, do krčnej chrbtice. Skutočne neviete, ako sa tam dostal?“

„Môžete sa pýtať, koľko chcete. Odpoveď bude vždy nie.“

„A čo na to hovoria vaši rodičia?“

„Oni...“ Zaváhala som. „Zdá sa, že o tom nič nevedia.“ Zrejme počul čosi v mojom hlase, lebo zdvihol pohľad.

„Ako to myslíte – ‚zdá sa, že nič nevedia‘?“

„No minule som sa im o tom zmienila. Teda, že na magnetickej rezonancii mi objavili v tele čosi ako náboj. Mne to pripadalo absurdné, ale ich reakcia – no, reagovali trochu zvláštne.“

„V akom zmysle?“

Na chvíľu som sa zamyslela, hľadala som vhodné slovo.

„Boli nesvoji. Zdali sa mi nesvoji. Ale to je normálne, nie?“ Zrazu som ich túžila ochraňovať. „Je normálne, ak sú rodičia nesvoji, keď má ich dcéra bolesti, musí podstúpiť sériu lekárskych vyšetrení a potom im povie, že má čudné výsledky. Chápete, ako by reagovala vaša mama a otec, keby ste im oznámili, že máte v krku náboj?“

Prikývol. „Máte pravdu. Ale aj tak, niekto musí vedieť, čo sa stalo. Mali by ste sa s nimi znova porozprávať.“

Do domu mojich rodičov som sa vrátila celá nervózna.

Videla som to tak, že rozhovor sa môže uberať dvoma smermi. Možno – pravdepodobne – nič nevedia. Ale to mi nebolo veľkou útechou. Koniec koncov mala som v krku náboj. Ak moji rodičia nevedia, ako sa tam dostal, kto to môže vedieť?

Ešte znepokojujúcejšia bola možnosť, že niečo vedia. Spomenula som si, ako sa otcovi pri večeri triasla ruka. Ako mama naháňala hrášok po tanieri, nechcela sa mi pozrieť do očí. Zrejme to nebude dobrá správa, nejaké šťastné vysvetlenie, ako sa mi náboj dostal do krku, to asi nebude. Ale môže to byť až také hrozné? Nech sa stalo čokoľvek, neutrpela som trvalú ujmu na zdraví. Tak prečo sa mi to neodvážili povedať?

Jediným viac-menej prijateľným vysvetlením bolo, že to nejako súvisí s mojimi bratmi. Dnes sú obaja úctyhodní ženatí muži, piliere vidieckych klubov. Dokopy mali šesť detí, hypotéky, cenné papiere, pravidelne hrávali golf – to všetko patrilo k mužom stredného veku, príslušníkom strednej triedy. Ale ako chlapci boli divosi. Naša suseda odnaproti sa s nimi dodnes nerozpráva – tridsaťpäť rokov sa na nich hnevá. Pred toľkými rokmi jej strelili do spálňového okna. Ja som vtedy bola batoľa, takže si nič nepamätám. Ale podľa mojich bratov im jeden z našich strýkov nerozumne daroval na Vianoce vzduchovku. Obaja strieľali dosť zle a cvičili si strelecké umenie na veveričke, ktorá žila na magnólii pred ich oknom. (Podľa verzie príbehu, ktorá sa v rodine tradovala, sa nakoniec v streľbe zlepšili, veveričku zastrelili a nechali ju – zrejme náročky – našej susede na rohožke. Možno to od nej bolo nepekné, že sa im celé tie roky vyhýbala.) Ale aby som sa vrátila k svojej otázke: Bolo možné, že strieľali aj na mňa? Vtedy, keď som bola celkom malá a na nič som sa nemohla pamätať?

Nie, to sa mi zdalo dosť nepravdepodobné. Ak sa im neprepieklo, že strieľali do susedinho okna, určite by sa im neprepieklo, keby strieľali na sestru. Stala by sa z toho rodinná legenda, príbeh, aký sa znova a znova rozpráva a prikrášľuje na generálke svadobnej hostiny a na oslavách štyridsiatky. O takom čomsi by som sa musela dozvedieť. A potom tu bol ten náboj. Pravdepodobne som vedela o zbraniach a munícii ešte menej ako doktor Zartman, ale ten náboj v mojom krku vyzeral oveľa väčší a smrteľnejší než broky, akými sa nabíja detská zbraň.

Cestou autom do Cleveland Parku som z času na čas zastavila a pozerala na náboj. Rádiológ mi poslal snímku mailom. Na všetkých semaforoch som civela na mobil. Náboj sa dal zväčšiť, až zaberal celý displej. A potom aj zmenšiť, takže z neho bolo len malé svetielko medzi sivými stavcami.

Keď som zastavila na príjazdovej ceste, už bol podvečer. Denné svetlo ustupovalo šeru. Zamkla som auto a vošla do rodičovského domu ako vždy – zaklopala som a skrútla som kľúč v zámke.

Otec sedel pri kuchynskom stole sklonený nad krížovkou. Jeho bígel Hunt ma ignoroval ako inokedy. Ale otcovi sa rozžiarila tvár. „Caroline! Dúfal som, že sa zastavíš. Ako sa povie na sedem písmen...“

„Oci.“ Hlas sa mi zadrhol. Nevedela som, ako sa ho na to spýtať. Namiesto toho som mu len strčila pod nos mobil, na ktorom bola röntgenová snímka.

Jeho oči mi prezradili, čo som potrebovala vedieť. „Bože dobrý, srdiečko. Nevedeli sme, že je ešte vždy tam.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

PRVÁ ČASŤ Washington

Jeden

Dva

Tri