Venované materskej dovolenke

Text © 2015 by Kristína Farkašová

Illustrations © 2015 by Boris Farkaš

Design © 2015 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2015 by Ikar

Redigovala Vlasta Greschová.

Graficky upravila Soňa Šedivá.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 821. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie Soňa Šedivá.

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom elektronicky, mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak bez predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka autorských práv.

ISBN 978-80-551-4557-0

UPOZORNENIE: Matky, ak nemáte zmysel pre humor, vďaka tejto knihe ho v sebe objavíte.

Ak vám je ukradnutý, ani ho nehľadajte a majte ma aj naďalej rady. Knižku dajte na recykláciu svojmu dieťaťu a urobte si kávičku. Máte cca dvadsať minút.

Úvod

Toto je úvod mojej knižky. Po úvode nasleduje ňadro a záver. Vlastne nie. Po úvode nasleduje všetko a dúfam, že sa to nikdy neskončí. Teda, obdobie vzdoru sa môže, ale inak si TOTO prosím navždy.

Možno ste niektorí postrehli, že som mala nedávno veľké brucho. Možno ste niektorí postrehli, že mi jedného dňa zmizlo. Možno si myslíte, že to brucho budem mať znova, lebo ide o jojo efekt, a možno ste niektorí správne vytušili, že som sa stala mamou. Som mama. V júni 2013 sa mi narodili Matilda a Ela. Dvojičky – aby som sa náhodou nenudila. Vždy som bola hyperaktívna, neraz opatrovala viacero detí zároveň, a aj keď ma raz na Silvestra trafila do hlavy svetlica, aj vtedy som mala na rukách dve deti. Pánbožko videl, že si koledujem o štedrú nádielku. Tak mi doprial dvojičky. Alebo to bol môj muž?

Okrem toho, že som hyperaktívna a potrebujem viac kusov detí, som aj grafomanka a denníčkový typ (denník si píšem od štvrtej triedy na základnej, a ak budú moje deti po mne, nepustím ich ani pred dom). Na základe týchto faktov som sa rozhodla písať. O tom, aké je to byť mamou. Najprv vznikli blogy, teraz kniha.

Viete, ja sa po večeroch príšerne nudím. Nežehlím, to preto. S tvorbou matkopisov som začala, keď mali naše knedle trištvrte roka. Predtým som bola trištvrte roka v hladine alfa a z tohto historického obdobia sa zachovalo len pár nedokončených viet a hlbokých myšlienok, ktoré mohol vyprodukovať len mozog kojacej matky. Matkopisy sú dvojaké. Jedny sú dlhšie, čo je výsledok spomínanej grafománie, iné, naopak, kratšie, lebo fakt si myslíte, že nemám čo s voľným časom? Hehe. Ako prišlo, tak je.

Čo by som tak o sebe ešte napísala? Dôležitá poznámka: neznášam slovo dojčiť (s láskou používam bohemizmus kojiť a rovnako neznášam slovo bielizeň a s láskou používam bohemizmus prádlo). Kojila som s láskou a prádlo vešiam tiež veľmi ľúbezne. Nikdy nenazývam gauč slovom hovník, ale odkedy mám deti, pochopila som, že slovo hovník vymyslela matka na materskej, a viem aj prečo. Svoje deti nevolám knedle. To je ich umelecký pseudonym, aby som sa na staré kolená mohla vyhovoriť, že kniha, ktorú držíte v rukách, vôbec nie je o nich. To aby ma dali do luxusného domova dôchodcov. Poviem im, že som písala o vymyslených knedliach a že nemajú nič spoločné s reálnymi osobami, podoba je čisto náhodná... a počas tvorivého procesu sa neublížilo žiadnemu zvieraťu. Tak sa to hovorí, však? (Napríklad vo filme Čeľuste.) No ak by naša psica vedela písať, určite by zdokumentovala, ako sa jej ublížilo, že mala v uchu farbičku a že ju pravidelne nútia piť imaginárny čajík z hračkárskej šáločky. A nielen o piatej (ráno).

Mnohé ženy mi písali krásne reakcie na moje matkopisy. Niektoré som si stihla dokonca prečítať. Napríklad tú od slečny, ktorá napísala:

„Ešte nikdy nikto tak pekne nezhrnul, prečo nechcem deti. Milujem tvoje články, a odkedy ich čítam, beriem antikoncepciu a vďaka nej sa mi zväčšili prsia. Ďakujem.“ Alebo: „Tvoje články som dala prečítať mužovi a spoločne sme sa rozhodli, že nechceme deti. Budeme cestovať.“ Je možné, že znižujem populáciu na Slovensku, čo ma mrzí, lebo ja som chcela opak. Som za to, aby bolo detí čo najviac, najmä na ihrisku. Vďaka tej hučiacej malej hávedi si nikto nevšíma, že si jedna moja sopľavá knedľa odpila z cudzej fľaštičky a druhá búcha chlapčeka lopatkou po hlave. Predpokladám, že väčšine matiek sa moje matkopisy páčia, lebo vedia, že v tom nie sú samy. Niektorým matkám po prečítaní knihy odľahne, že majú len jedno dieťa a nie dvojičky. A keď im bude najhoršie a od únavy im padne hlava, spomenú si na mňa. Ženy, kašlite na to, furt sa mi štikúta a nielen vtedy, keď vypijem veľa vína. Ale určite sa nájdu ženy, ktoré chcú mať dvojičky. Lebo sú srandistky.

Matky sú sekta. Žijú v čudnom časopriestore, a keď sa zobudia, nevedia, či je deň, alebo noc, netušia, či je utorok, alebo sobota, a keď im niekto popraje „krásny víkend“, takmer si od smiechu cvrknú. Matky totiž nevedia, čo je voľno. Členkám tejto sekty sa zdajú všetci (okrem ich dieťaťa) neskutočne pomalí. Tieto pôvodne ľudské bytosti sú schopné takej nechutnosti, akou je olízanie vreckovky a následné zotretie špiny z tváre dieťaťa. Sú to fajnšmekerky, dokážu vlastnými ústami vycucať šušeň dieťatku priamo z nosa a následne noštek utrieť do vlastného trička. Tieto ženy sa neštítia dojesť rozžužľaný rožok či olízať spadnutý cumeľ a vzápätí ho aplikovať do úst dieťatka. Majú skutočne čudné pohnútky, a aj keď sa im po roku, dvoch či troch podarí odísť z domu napríklad na žúr do Prahy, nakrúcajú tam pre deti na mobil smetiarov, na lyžovačke zase ratraky. Keď sa náhodou dostanú bez detí na prechádzku so psíkom, čas od času ho upozornia:

„Pooozri aký žeriáááv!“ A keď to vyslovia nahlas, uvedomia si, že materstvo je vážny psychický stav. Dôkazom toho je aj fakt, že keď sa prvýkrát po pôrode dostanú do kaviarne, smelo si vypýtajú prsso s mliekom. Stáva sa im to pravidelne, kým neseknú s kojením. Dnešné matky majú k dispozícii mnohé vymoženosti modernej doby – napríklad mokré utierky. Občas sa však smutne zadívajú na obal s nápisom bez alkoholu a povedia si „škoda“.

Ako vlastne žena zistí, že je mama? Základom je, že sa jej takmer z ničoho nič začnú v domácnosti zjavovať malí ľudia. Niekedy jeden, niekedy viacerí. Vydávajú čudné zvuky, vracajú a nie sa ich zbaviť. Mama je žena, ktorá na záchode nikdy nie je sama, vlastne vôbec nikdy nie je sama. Keď ide NÁHODOU bez detí do obchodu, trasie nákupným vozíkom, ako keby tá šunka a rožky revali a nechceli spať. Mama počuje plač dieťaťa, aj keď žiadne dieťa nereve, cíti fantómové smrady a má pocit, že je v jej blízkosti stále niekto potentočkovaný. V kine sa zas dožaduje, aby stíšili zvuk, lebo sa zobudí dieťa, ktoré spí v postieľke na opačnom konci mesta. Mama má v zime potrebu obliekať sporo odeté bábiky povaľujúce sa na detských ihriskách a striasa ju pri pohľade na ich bosé nôžky. Matka je tá žena, ktorá miluje človeka, ktorý ju pravidelne ogrciava. Matka je skrátka zázrak.

... lebo ak žena neprizabije, nevyhodí z domu, nedaruje okoloidúcim, nenechá pred obchodom či nenapchá do mrazničky tvora, ktorý ju nenechá vyspať ani jednu noc celé týždne, ba mesiace...

... musí ísť o zázrak!

35 TÝŽDŇOV

Ako správna grafomanka potrebujem písať. Spočiatku som si myslela, že môžem písať o čomkoľvek. No postupne mi z tých nekonečných možností vzišla len jedna téma... Pochopiteľne, mohla som písať o politickej situácii, ale to by som sa musela dostať k nejakým novinám. Mohla som písať o kultúrnom dianí, ale to by si žiadalo návštevu divadla za iným účelom, ako nakojiť v zákulisí Elu a Matildu. Mohla som písať o cenách v obchodoch, ale to by som sa musela s kočíkom pre dvojčatá zmestiť medzi regály. Zaujímavá by bola aj analýza cien plienok, ale to by som pri príležitostnej návšteve drogérie musela byť bdelá a nie v hladine alfa. Mohla by som písať o móde, ale aký by to bol prínos od ženy v teplákoch? Do úvahy by pripadal aj cestopis, ale to by som sa musela dostať ďalej ako po Štrkovec či k Dunaju.

Čo som však naozaj mohla... Mohla som písať o spoločenskom dianí, normálka bulvárik...

Ja totiž viem, kto koľko pribral, dokonca viem, kto s kým a ako dlho spáva, viem, kto nespáva, a DOKONCA viem, kto komu cucá prsia!!! Viem, kto bol včera o tretej na prechádzke, čo mal na sebe, kde to kúpil a koľko to stálo... Neštítim sa vytiahnuť na svetlo informáciu: „Simonka má prvý zub, už skoro štvornožkuje a vydáva zvuky ako jašter.“ Viem všetko... o deťoch v okolí. Viem, čo zaberá na koliku nič –, no napriek tomu viem, čo si počať s rektálnou rúrkou. Viem, čo je skrytý reflux, aj čo obyčajný reflux, a že našu psicu jeho dôsledky vždy potešili, chvalabohu som ju včas stopla. Viem, ako na zaparený zadok. Poviem rovno, v súčasnosti viem byť iba mamou.

Som trošku dlhodobo nevyspatá, trošku ma bolia kríže a občas mávam odkojený mozog, takže si rada pletiem pojmy s dojmami a niekedy počujem len polovicu vety a sama si ju dotvorím. Trošku je dosť poddimenzované slovo. Čo je úžasné, ešte stále viem, ktoré dieťa je Ela a ktoré Matilda, a zároveň si pamätám väčšinu mien detí svojich tridsiatich štyroch kamarátok (áno, tridsiatich štyroch), ktoré v priebehu uplynulého roka porodili. Je krásny pocit, ak poznáte toľko žien, čo mali za posledné dva roky sex aspoň raz. Otázne je, či ho majú aj teraz... teda, či naň majú energiu, čas, priestor, možnosti... ale to je už iná téma. Často rozprávam zvýšeným hlasom, vydávam veľmi čudné zvuky, zdrobneniny zatiaľ nepoužívam. Poznám všetky materské fóra (najfrekventovanejšie miesta na gramatické chibi), viem, čo je TT (že nejde o ešpézetku Trnavy, ale týždeň tehotenstva). Viem, čo je MM (po tom, ako mi do kontextu s MM nezapadla Marilyn Monroe, tá chodí na služobky a o deti sa veľmi nestará, som pochopila, že MM je skratka zaneprázdnenej matky pre výraz môj manžel). Poznám aj výraz UM (najprv som si myslela, že keď matka napíše „dávam synovi UM“, nalieva mu rozum do hlavy, čo sa mi zdalo hovadsky sympatické. Oceňovala som, koľko matiek dbá o vývin svojho dieťaťa. Nesedelo mi však, prečo matky začali s UM-om až po ukončení kojenia, a vtedy mi docvaklo, že reč je o umelom mlieku).

Viem, že momentálne nič iné, ako byť mamou, neviem. Môžem písať o spoločenskom dianí, ale len medzi nami matkami. Pokojne by som mohla mať reláciu ako Erika Jé, no namiesto čivavy by som na rukách držala dieťa, vlastne dve. A pokojne by sa mohla volať Smotánka. Teda Smotanka. Podtitul by znel Zadné mlieko (to je vraj smotanové). Moje je aj tak mascarpone!

Ak mi teraz vôbec nerozumiete a netušíte, o čom točím, máte pocit, že som ešte čudnejšia, než som bola... choďte na pivo. Keď otehotniete, spomeňte si na mňa. Ak ste moja cieľovka, vyrazte na pivo aj tak, ale predtým si prečítajte moju knihu. Ideálne na záchode. Vo voľnom čase – teda napríklad na návšteve svokrovcov, keď dieťa drncá niekto z rodiny a matka má more voľného času. Výnimočne až päť minút!

Možno ma niektoré matky ukameňujú. Hlavne tie, ktoré sa neustále sťažujú. Takých je naozaj veľmi veľa – ja ich nemám rada. Alebo aj tie bez štipky humoru, čo materstvo vnímajú ako zázrak a dar (čo, pochopiteľne, zázrak aj dar je) a akýkoľvek náznak sarkazmu považujú za rúhanie hodné prežehnania sa či rovno spovede. Obľúbenučká nebuďkám ani u maminučôčok, ktorušké hovorenkajú len v zdobneninkách a sú presvedčenučké o tom, že dievčatko môže mať len ružovučký kočiariček s čipôčkami, inak to nie je dievčatôčko, ale chlapčekčekčekek. Zrejme vyprovokujem aj prírodné matky, ktoré len šatkujú a koja za každým stromom, ale tie isto pochopia, že pri dvojičkách to musím riešiť inak. Ak to nepochopia, svoj problém stopro rozdýchajú počas meditácie s bábätkom. Som totiž matka, ktorá si zo seba robí srandu. Neskáčem, len čo dieťa zamrnčí, dcéram obliekam zdedené tepláky, dbám na ich pevný režim a pravidelne im varím (dnes mali zajaca a mne ako chovateľke milých zvieratiek bolo do plaču). Som matka, ktorá si občas obuje každú ponožku inú a všimne si to až okolo obeda, matka, ktorá z vešania prádla a vyberania riadu z umývačky robí deťom šouku a ktorá obeduje na štyrikrát... Som skrátka matka ako vy.

POPÔRODNÝ KURZ

Tehotenstvo je najkrajšie obdobie v živote ženy. Z lásky v brušku rastie malý človiečik, nový život, alebo aj dvaja malí človiečikovia a dva nové životy, alebo aj tri, štyri... Človiečik či viacerí kopká maminku a tá sa z toho teší, fotí si bruško a všetci jej ho nežne hladkajú. Je to krásne a dojímavé. Maminka pritom grcká ako ďábel a žerie všetko naokolo, potí sa ako roboš, fučí ako divá sviňa, vykladá si opuchnuté nohy a odtlačky vrytej ponožky na členku nemiznú a nemiznú, strk... pardon, zavádza si čapíky proti nevoľnosti... Tehotné ženy sú skrátka krásne. Najmä mesiac pred pôrodom. Vtedy sa páčia najmä obdivovateľom mrožov.

Dobrý marketing sa dá urobiť fakt čomukoľvek (pochopila som to, keď som doma u mamy našla kozmodisk). Aj pôrodom. Niektoré ženy navštevujú predpôrodné kurzy, kde ich učia zostavovať pôrodný plán a opovrhovať všetkými medikamentmi, ktorých názvy potom v ošiali vykrikujú na pôrodnej sále a dali by za ne aj posledné batikované šaty. Iné ženy to riešia po svojom. Dohodnú sa s gynekológom na sekcii na konkrétny dátum, podľa nich ideálny, lebo vtedy majú narodeniny, schválila ho aj veštkyňa Hortenzia a navyše Mesiac prejde v ten deň zo znamenia Panny niekam het... Navyše deň predtým budúca mamička nemôže, lebo je objednaná na nové geláče. Niektoré budúce mamičky sa namotajú na domáci pôrod a nakúpia štvorcové kilometre igelitu, ktorým vystelú celý byt. Ďalšie mamičky sa deväť mesiacov stresujú a nakoniec porodia za päť minút, prípadne rovno v taxíku. Pre tie je pôrod brnkačka a na psychickú ujmu taxikára a čalúnenie sa môžu vykašľať.

A potom nadíde deň, keď sa z mroža stane mama. Na ten deň si pamätám veľmi matne, lebo som mala plánovanú sekciu, čiže cisársky rez. Nebolo to pre geláče, ale kvôli mojim pidi dcéram nevyhnutným. Z toho dňa si pamätám iba záblesky. Vtedy som na vlastnej koži pocítila, že človek sa môže naozaj triasť od strachu. Pamätám si, že som sa modlila, aby som ich počula zaplakať. Vidíte, dnes sa modlím, najmä v noci, aby som ich zaplakať nepočula, a keď tak urobia, spomeniem si, ako som sa modlila, aby zaplakali... V každom prípade, ak mi niekto v budúcnosti ponúkne rez, vyberiem si namiesto cisárskeho punčový. I keď po tom cisárskom som sa cítila ako po vypití troch litrov punču. Nielen z tých šmakotiniek, čo do mňa napichali, ale hlavne preto, lebo sa narodili ONY! Ela a Matilda. Naše knedle.

Tehotné ženy sa na tých predpôrodných, popôrodných, zapôrodných a pozapôrodných kurzoch naučia, ako porodiť dieťa, no nikto mamičkám nepovie, čo bude nasledovať. Tu je krátky súhrn faktov, ktoré by exmrož, čiže novomama, mal isto vedieť.

Tesne po pôrode ma prekvapilo: Namiesto brucha mi ostalo niečo, čo malo konzistenciu mimozemšťana čosi čudné, plantavé. Všetci ma oslovovali mamička, na čo som vôbec nereagovala. Oteckom sa nemyslel môj ocko, ale môj muž. Prekvapilo ma aj to, že v bruchu boli naozaj dve deti. Teraz tam nie sú a sú normálne hmatateľné. Tie dve deti mi už zostanú navždy, a aj keby som si to rozmyslela, nemôžem ich vrátiť. Tú dieru po cisárskom mi totiž zošili preto, aby som ich nemala kade vrátiť... Áno, pri prirodzenom pôrode sa taká možnosť naskytá, hoci by to bolo značne nekomfortné. To mi pripomína, že novomatku prekvapí, že je stále ženou, keď po niekoľkých mesiacoch na vlastné oči uvidí, že jej hlavný, takzvaný prvotný pohlavný znak, ešte stále existuje. Nuž, zo spomienok sa nedá žiť večne.

Po pôrode žena konečne pochopí, načo sú jej prsia, a na vlastných bradavkách sa presvedčí, že kojenie hovadsky bolí. Úľavu v takýchto chvíľach prináša prechádzka s holými didinami, pričom exmrožovi obvykle vôbec neprekáža, že mu na ne kuká pol nemocnice. Keď si exmrož pomyslí na deti, z pŕs sa mu spustí mlieko. Je to dokonalejšie než fotobunka. Exmrož je po cisárskom odkázaný na pomoc iných, pričom stráca zvyšky dôstojnosti a neostáva mu nič iné, ako brať všetko s humorom. K mojim prvým pamätným zážitkom patrí ten, keď ma milý sanitár prekladal z operačného stola na posteľ na kolieskach. To, že ma ako romantický filmový hrdina chytil do náručia, som vďaka spinálnej anestézii, bohužiaľ, necítila. Pamätám si, ako sa mi nohy z ničoho nič dotýkali čela. Tá gymnastika, ktorú som navštevovala na základke, nebola márna! V momente, ako som sa ocitla zoči-voči svojim nohám, som tie oči radšej zavrela s tým, že mám exkluzívnych zážitkov až-až.

Ako novomatku vás takisto môže zaskočiť, keď vám cudzí ľudia hodia na brucho vrece s pieskom, a ešte im za to platia! Umývajú vás na lôžku a vylievajú vám vrecúško s močom. Chodia s vami aj do sprchy, utierajú po vás kadečo z dlážky... no čo vám poviem. Mňamka. Nejeden exmrož ostane sám zo seba zaskočený, že si pýta injekcie. Proti bolesti, samozrejme. Vrcholom všetkého je však veta „postavte sa“. Panenka skákavá! To bol pre mňa exkluzívny zážitok! Vedela som, že keď mi rozrežú brucho, bude to bolieť, ale že až tak, aby sa nedalo ani smiať, ani plakať? Napriek tomu som sa smiala aj plakala – od šťastia. Neskôr som plakala pre všetko a nechápala som prečo. Sestrička ma upokojovala, že je to po pôrode normálne. To ma rozrevalo ešte viac, lebo mne sa to normálne nezdalo. Rozplakala ma aj informácia, že mám dávať deťom nejaký kanavit a vigantol, bola som si istá, že toto všetko ešte aj s kanavitom a vigantolom sa skrátka stíhať nedá. Byť matkou je fantázia!

Rada by som uviedla aj zopár krásnych momentov, ktoré každú novomatku prekvapia. Tak napríklad: Novomatku prekvapí, že to dieťa, ktoré nikdy predtým nevidela, ide spolu s ňou domov. Doma ju prekvapí, že ho má navždy. Vtedy jej dôjde, že do kina sa asi tak skoro nedostane. Prekvapí aj to, že samotné šestonedelie existuje. Chvalabohu, netrvá šesťsto nedieľ, ako to samotný mätúci názov napovedá, ale len šesť. Tu je jasné, že názov šestonedelie vymyslela matka, ktorá naozaj veľmi dlho kojila. Počas šiestich nedieľ však dokáže novomatka znenávidieť polovicu rodinných príslušníkov a známych, hystericky jačať a dám ruku do ohňa, že aj dýkou bodnúť tých, čo berú jej dieťa na ruky. U nás doma sú nože a iné bodné predmety o poschodie nižšie ako spálňa, a keďže som na také taľafatky, ako je behanie po schodoch, nemala čas, okolie prežilo. Také momenty prekvapia nielen novomatku, ale aj okolie, ktoré si myslí, že jej načisto preplo. Domnienka okolia nie je mylná. Novomatka je zlý, zlý predátor (nie, to nie je omyl, že slovo zlý je napísané dvakrát). Vie, že má spať, vždy keď spia deti, ale just vtedy jej to nejde. Nespavosť spôsobená únavou človeka skutočne zaskočí. Inokedy dokáže novomatka zaspať v sede, stoji, na záchode... výborne sa spí napríklad v sprche. Novomatke sa stáva, že pri návšteve WC najprv použije toaletný papier a až potom vykoná potrebu alebo že zubnú kefku nájde po troch dňoch v teniske v skrinke na topánky a vôdzku na psa v chladničke. Novomatka zožerie všetko, čo vidí. V noci aj to, čo nevidí. Riadi sa hmatom. Novomatka sa stáva závislá od sladkostí, ktoré nikdy predtým nejedla, a na noc si k posteli chystá tri odbalené (aby nešuchotala) keksíky. Novomatka žerie aj veľa masla a dokonca dokáže zjesť úplne čokoľvek, možno aj kohokoľvek, preto je lepšie matku nenechať samu a priebežne kontrolovať, či nezjedla dieťa. Počas konzumácie, väčšinou v stoji, si ani neuvedomuje, čo konzumuje, takže pokojne skonzumuje aj kôpor, hoci ho nenávidí. Novomatka dostane dlhočizný zoznam potravín, ktoré jesť nemôže, ale keďže si neuvedomuje, čo do seba pchá, zošrotuje aj to zakázané a s prekvapením zistí, že to na kojené dieťa nemalo nijaký vplyv. Novomatka dostáva aj kopu iných rád, ktoré sa netýkajú jedla, dostáva ich permanentne a na veľké prekvapenie sú jej väčšinou úplne naprd. Prílivu informácií sa, žiaľ, neubráni, no časom ich prestane počúvať. To sa neskôr ukáže ako veľká výhoda, najmä v období kolík.

Novomatka zanedlho zistí, že mala veľmi veľa vlasov. Minulý čas je použitý zámerne. Novomatka dokáže denne zaplniť tri záchodové misy vyčesanými vlasmi, vystlať nimi aj posteľ, dochutiť jedlo a zrenovovať koberce v celom byte. Napočudovanie jej na hlave vlasy ostávajú, i keď sa kde-tu objaví lysinka, a tak sa svokor s prehadzovačkou stáva kaderníckym trendyseterom na najbližšie obdobie.

Pre novomatku prestane existovať reálny čas. Kým dovtedy sa riadila hodinami a minútami, teraz sa jej život delí na intervaly medzi kojením či spánkom. Výnimočne sa orientuje podľa svetla vonku. Nákup, ktorý jej mužovi trval dvadsať minút, naraz trvá približne tri dni. Áno, prekvapí to, ale novomatke by veľmi pomohlo, keby jej subjektívne vnímanie času platilo pre celú zemeguľu.

Najviac zo všetkého však exmroža, teda novomatku prekvapí toto: V tých popôrodných bolestiach pôsobí pohľad na dieťa ako tri ibáče. Novomatka má potrebu neustále čuchať dieťa, pretože tá vôňa spôsobuje totálne vyšinutie mysle, rozbúchava srdce a naplaší motýliky v žalúdku (úplne iné, než v prítomnosti pána, čo dodal spermie). Prekvapí ju, že v momentoch, keď si môže konečne oddýchnuť, pozerá sa radšej na spiace dieťa. Prekvapenie zaiste spôsobí aj radosť z vecí nečakaných: z hovienok, cikaničiek, grgov, prdov a podobných výtvorov, ktoré ju dovtedy nefascinovali. Byť matkou je jedno veľké prekvapenie!

Zaskočí aj radosť z toho, že dieťa objavilo lampu, prípadne že jej cucá ruku. Keď matka zaspí postojačky a následne sa zrúbe na zem, poteší sa. Môže za to malé trdlo, ktoré sa na tom smeje. Každý boží deň zažijete nejaké prekvapenie. A úplne najprekvapujúcejšie je to, že aj na ten rez, zďaleka nie punčový, na inkubátory, koliky, refluxy a iné radosti rýchlo zabudnete.

Niektoré zaskočí, že dieťa sa už nedá vrátiť. Chceli by ho vrátiť, aby mohli ísť v podpätkoch a s kabelôčkou do kina. Najlepšie týždeň po pôrode. Tiež mi bolo ľúto, že som si nového Di Capria nemohla kuknúť v kine, lebo som roky tajne doňho. Lenže! Ono sa to dá pozrieť aj doma!!! Síce na viackrát, lebo vždy zaspíte, no na druhej strane, nikto vám nevynadá za vyložené nohy. A viete čo? Aj pukance si môžete urobiť. A dajte si aj rez! Bárs aj kávový. Je jedno, či si ho dáte, aj tak dieťa nebude spať! Čo? Veď si tie topánočky na podpätkoch obujte! Že to nebude ono? Že to už nikdy nebude ono? Tak to teda nebude. Že by to bolo oveľa krajšie? Dajte sa prekvapiť.

Dôležité upozornenie: Netreba zabúdať ani na partnera (to je ten pán, darca spermií, ktorý s vami býva a chodí večer domov). Pripomeňte si spoločné zážitky, spomienky, ktoré vás robia šťastnými. My sme si s mužom napríklad zaspomínali na slovné spojenie ráno o jedenástej a hneď sme si boli bližší. Už od pol šiestej v noci.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Úvod

35 TÝŽDŇOV

POPÔRODNÝ KURZ