David Duchovny

HOLY COW

Copyright © 2015 by King Baby, Inc.

All rights reserved.

Translation © 2016 by Diana Ghaniová

Illustrations © 2015 by Natalya Balnova

Jacket design © by Rodrigo Corral

Jacket illustration and lettering © by Natalya Balnova / Marlena Agency

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Holy Cow (Farrar, Straus and Giroux, New York 2015) preložila Diana Ghaniová.

Redigoval Jaroslav Hochel.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 886. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4513-6

Venujem West a Millerovi,

Blue a Georgeovi, Black a Joeovi,

Patty a Delilah

Nech je rozdiel v myslení človeka

a vyšších zvierat akokoľvek veľký,

nespočíva v podstate, ale v stupni vývoja.

CHARLES DARWIN

1

DOVOĽTE, ABY SOM SA VÁM PREDSTAVILA

Väčšina ľudí sa domnieva, že kravy nevedia myslieť. Akože haló! Dobre, poviem to inak: Väčšina ľudí sa domnieva, že kravy nevedia myslieť ani cítiť. Akože haló! Som krava a volám sa Elsie (hrozné meno, viem). Vidíte? Nie je to kravina. Vieme rozmýšľať, cítiť aj žartovať. Teda aspoň väčšina z nás. Moja prateta Elsie, po ktorej mám meno, nemá zmysel pre humor. Vôbec nijaký. Fakt nulový. Nepáčia sa jej ani vtipy, v ktorých ľudia robia niečo hlúpe. Napríklad tento: Dvaja ľudia vojdú do stodoly... Počkať, možno nemám až toľko času. Nesmiem sa zdržiavať.

Musím však spomenúť určité fakty. Pozrime sa na to. Jasné, možno uvažujete, ako píšem tieto slová, keď nemám prsty. Neviem udržať pero. Snažila som sa, verte mi. Neskončilo sa to dobre. Niežeby som sa topila v perách, keď už máme tie počítače. A hoci dokážeme myslieť, cítiť aj žartovať, nevieme hovoriť. Prinajmenšom sa nevieme baviť s ľuďmi. Máme to, čo vy ľudia nazývate „ústnym podaním“: príbehy a poznatky sa odovzdávajú z matky kravy na teliatko – z generácie na generáciu. Presne ako si vy odovzdávate tie svoje Iliady a Odysey. Alebo piesne. Prepáčte, no vypadlo mi meno. Aha! Homér! Počkám, kým si ho zdvihnete.

Všetky zvieratá sa navzájom dohovoria chrochtaním, pišťaním, štekaním a kvičaním – akýmsi univerzálnym zvieracím esperantom. Lev s jahňaťom, vták so psom, los s mačkou – ibaže kto by sa chcel dlhšie rozprávať s mačkou? Sú strašne zahľadené do seba. No vo zvieracej ríši neexistujú slová ani nič, čo vy nazívate jazykom. Áno, viem, že som práve urobila gramatickú chybu – chcela som ňou niečo zdôrazniť. Nie som vačica. Vačkovce sú vo všeobecnosti neslávne známe tým, že nedokážu pochopiť gramatické pravidlá. (Už ste sa niekedy snažili viesť dialóg s kengurou? Rozprávajú fakt nezrozumiteľne, aj keď si zvyknete na ten ich otrasný prízvuk.) A ktovie, o čom sa bavia ryby. No teraz odbočujem od témy. Nesmiem robiť také voloviny. Odbočovať od témy. To je pre nás typické. My kravy máme veľa času všetko poriadne poprežúvať, ako sa hovorí. Stojíme, prežúvame, rozprávame sa, občas si lizneme soli. Všetko je, ako má byť.

Presnejšie, všetko bolo, ako má byť. Zmenilo sa to asi pred dvoma rokmi. Zhruba vtedy sa začína môj príbeh. Do tej chvíle bol môj život dokonalá idyla. Narodila som sa na malej farme na severe štátu New York v Spojených štátoch amerických. Klan Bovaryovcov tu žil odnepamäti. Moja matka, matkina matka, matka matkinej matky atď. Otcovia v kravských rodinách v podstate chýbajú. Môj oco Ferdinand (hrozné meno, viem) sa občas zastavil a vtedy zrejme splodil mojich bratov a sestry. Chlapci sú však väčšinou odlúčení od dievčat. Radi si nás obzerajú spoza plota. Úprimne povedané, občas je to trocha desivé. Chalani akoby boli celkom iný druh. Ale nikoho nesúdim. Ak som sa za tie dva roky niečo naučila, tak je to nikoho nesúdiť. Chcem len povedať, že chlapci a dievčatá boli od seba odlúčení od samého začiatku, takže nečakáme nič iné. Nič iné nepoznám, takže si ani neželám, aby bol môj oco nablízku.

Ľudia nás zbožňujú. Aspoň som si to myslela. Všetci sme si to mysleli. Zbožňujú naše mlieko. Ja si myslím, že je trocha divné piť mlieko iného zvieraťa. Neviem si predstaviť, že by som sa pristavila pri nejakej žene, ktorá práve porodila, a povedala: „Hej, môžem ochutnať?“ Divné, nie? Nič také by som neurobila. Je to trocha nechutné. Ale preto nás zbožňujete. Pre naše mlieko. Leche. Každému podľa jeho chuti. Asi tak. A každá baba vyrastá s vedomím, že každé ráno príde farmár a vezme jej mlieko. V podstate je to úľava, lebo sme celé nafúknuté a po dobrom dojení je príjemné cítiť sa opäť štíhlo a elegantne. Hej, záleží nám na tom, ako vyzeráme. A nepáči sa nám, že keď sa vám ľuďom niekto nepáči, nazvete ho hovädom alebo kravou. Ani ošípané nie sú nadšené z nadávok typu „sviňa“ alebo „špinavé prasa“ a sliepky štve výraz „slepice“ (čo ma v kútiku duše teší, lebo sliepky a hlavne kohúty sú tie najotravnejšie tvory, aké kedy Boh stvoril).

Hej, hej, veríme v Boha. Vyzerá ako krava. Len žartujem. Ale vydesila som vás, čo? Veríme však, že niečo stvorilo všetko ostatné vo svete: všetky živočíchy, rastliny, skaly aj duše. Nevieme, či stvoriteľ vyzerá ako krava, sviňa, človek, améba alebo Jerry Garcia, a je nám to jedno. Jednoducho veríme, že jestvuje tvorivá životodarná sila. U ľudí má k tomu najbližšie matka zem, ale to len na priblíženie. V tieto veci neveríme – vieme, že naozaj existujú. Cítime to v kostiach a v kostiach našich predkov, ktorí ležia kdesi na farme starého Donalda.

Teda, som krava, čo v jednom kuse odbočuje. Musíte si na to zvyknúť. Aj Homér dosť odbočoval, však? Vytvoril teda precedens. Skôr ako vám poviem, čo sa stalo, rada by som vám prezradila niečo o sebe a o svojom živote pred Udalosťou. Tak to nazývam – Udalosť, Odhalenie alebo Deň, keď sa všetko posralo. Dovoľte mi uviesť vás do deja. Nech si to viete lepšie predstaviť.

Život na farme. V podstate pohoda. Veľa času som trávila s kamoškami vonku na paši, kde na nás zízali býky. Na našej strane je tráva najzelenšia, vravievala moja mama. Bola úžasná, ale jedného dňa zmizla, presne ako ostatné kravské mamy. Sme naučené brať to ako fakt. Mama nie je navždy, a ak ťa bez rozlúčky opustí, keď ťa vychová z teliatka, neznamená to, že ťa neľúbi. A hoci som vedela, že „tak to chodí“ a „tak je to odnepamäti“, na mamu ešte aj teraz spomínam so zovretým hrdlom. Bola krásna: mala veľké hnedé oči a úžasný zmysel pre humor. Vždy stála po mojom boku, až raz jedného dňa zmizla. K tomu sa však dostanem neskôr. Doprajte mi chvíľu, aby som si na ňu mohla zaspomínať. Pocity prichádzajú a odchádzajú, teda ak ich neprecítite. V takom prípade zostanú s vami, bolia a narastú do čudného hruškovitého tvaru. Takže keď my kravy niečo cítime, snažíme sa to precítiť, až to napokon pominie. A mú-ožeme ísť ďalej. Bum. To ste nečakali, však?

Na svoje detstvo spomínam cez prizmu nostalgie, ktorá je zelená ako tráva. Všetko sa mi zdá také vzdialené a dokonalé. Každý deň svietilo slnko, dokonca aj keď pršalo. Mali sme čo jesť, kde spať, mali sme dobrých priateľov a ostatné zvieratá stále riešili nejaký problém, ale nikdy nič vážne. Hierarchia na farme je veľmi premenlivá. Neviem, či by ste to nazvali demokraciou. Podľa mňa je presnejšie heslo „ži a nechaj žiť“, teda ak nablízku nie sú sliepky. Vtedy je dovolené všetko. Neviem, či ste čítali Zvieraciu farmu. Mám pocit, že je to kniha, ktorú musia prečítať všetky ľudské deti. Ja mám radšej Šarlotinu pavučinku, hoci pavúky sú nespoľahlivé. Poznáte Šarlátovú pavučinku? (Mimochodom, osem nôh? To fakt? Každý vie, že vhodný počet nôh je dve alebo štyri. Možno päť. Možno. Osem je podľa mňa dôkazom nerozhodnosti alebo pôžitkárstva. Alebo dokonca zúfalstva. No nie?)

V každom prípade, normálna farma je celkom iná ako tá vo Zvieracej farme. Nemáme nijakých šéfov, všetci sme šéfovia a žijeme v spoločnosti, ktorú by ste nazvali matriarchátom, lebo všetko riadia ženy. Je úplne jedno, čo vravia tie sprosté kohúty. My kravy máme príslovie: Nestúpaj mi na vemeno a ani ja ti nebudem. A k tomu pridávame lásku. Zvieraciu lásku. Čistú lásku. Áno, zabíjame, aby sme prežili. Niektorí z nás musia, ale zabíjame inak ako ľudia.

„Tam sa odohráva všetko – vonku na paši.“

Necítime nenávisť ani radosť. Zabíjame z nevyhnutnosti. Nie sme idealisti. Vieme pochopiť dokonca aj líšku, ktorá kradne vajíčka, alebo jastraba, čo uchmatol prasiatko, ktoré čaká hrozná smrť v oblakoch. Tak to chodí. Ďakujem tráve, keď ju prežúvam. Myslíte, že rastliny nemajú city? Možno nie také ako vy alebo ja, ale majú rastlinné city: veľmi pomalé city, ktoré sa rozvíjajú a kvitnú celé roky, nie len zopár sekúnd. Pre kravu je celý svet jedna veľká vec plná citov.

Takto vyzeral môj život:

Pondelok

ÚSVIT: Dojenie. Mám šťastie, ak ma dojí prostredný alebo najmladší syn. Najstarší chalan to robí strašne drsne. Nechce tam byť. Chápem, kamoš, je hrozne skoro, ale aj tak.

PO DOJENÍ: Brána sa otvorí a vychádzame na pašu, kde sa takmer celý deň pasieme, prežúvame, klebetíme atď. Tam sa odohráva všetko – vonku na paši. Sladká tráva a ešte sladšie ďatelinové seno.

NESKORO POPOLUDNÍ: Na noc sa vraciame do kravína. Ďalšie dojenie a potom zvyčajne spíme až do úsvitu. Sme v súlade s rytmom zeme a tak. Moja mama mala vo zvyku rozprávať mi príbehy. Páčili sa mi tie, v ktorých sa ľudia správali ako zvieratá. Mama bola úžasná rozprávačka a jej hlas ma zvyčajne uspal, akoby to bol žblnkajúci potôčik alebo vietor, ktorý jemne šumí v korunách stromov.

V utorok, v stredu, vo štvrtok, v piatok, v sobotu a v nedeľu sa deje presne to isté.

Jednoduché, však? Vstávanie, dojenie, celý deň na paši, druhé dojenie, rozprávka a spánok. To mi stačilo. Nikdy som nechcela viac. Nikdy som nechcela žiť niekde inde. A chcela som, aby takto isto žili aj moje dcéry a ich dcéry na veky vekov, hoci som si nevedela predstaviť, že ich opustím, ako mňa opustila mama. Teda až do Udalosti – do chvíle, keď sa zastavila zem a všetko sa posralo. Vtedy som pochopila všetko, dokonca aj mamin odchod. A hoci to vedomie bolo bolestné, prinieslo mi odpustenie a pochopenie a to by som nevymenila za nič. Nevinnosť je pekná, ale svet nám ponúka viac a nebolo by správne, keby sme to odmietali. Nikto nemôže navždy zostať teľaťom.

Už o chvíľu prejdeme k veci. Vytáča vás taký dlhý úvod? Navodenie atmosféry? V tom spočíva problém vás bláznivých detí a videohier. Nemáte trpezlivosť. Nuž, kravám plynie čas pomaly a ja sa nebudem naháňať. Musím sa vyprázdniť a trocha si zdriemnuť. Rada si pospím. A potom prejdeme k Udalosti.

2

PRÍBEH Z DOJNÍKA

Okej, som späť. Pusťme sa do toho. Dúfam, že som vás uviedla do deja. Farma funguje spôsobom „ži a nechaj žiť“ a chápeme, že sme tu preto, lebo poskytujeme ľuďom služby výmenou za potravu, prístrešok a bezpečie. No my sme sem nechceli prísť, jasné? Vedeli ste, že kravy sa v Severnej Amerike pôvodne vôbec nevyskytovali? Nie. Moji predkovia, moja praprapraprapra-atď.-stará matka prišla z miesta, ktoré ľudia nazývajú Blízky východ. Tam nás stvoril Stvoriteľ, tam sa naše kopytá prvý raz dotkli zeme. To miesto sa nazýva krajinou mlieka a medu. A hádajte, kto dodával mlieko. No ľudia vraj doja aj kozy. To má byť žart? Prosím vás. Bez urážky, ale kozie mlieko sa s kravským nedá ani porovnať, teda ak nie ste kozľa. Už ste niekedy videli kravu, ktorá sa pokúša cicať kozie mlieko? Koniec debaty.

Najnovšie počúvam, že ľudia doja aj niečo, čo sa nazýva „mandľa“, a ešte niečo, čo sa volá „sója“. Nikdy som nevidela divú mandľu ani sóju cválať v prirodzenom prostredí, ale kravské mlieko je najlepšie. Stavila by som na to tri žalúdky zo štyroch. Samozrejme, že som zaujatá – ako by som mohla nebyť? Zaujatosť hýbe svetom. Občas trocha prirýchlo. Zasa odbočujem. A možno v skutočnosti nikam neodbočujem. Najkratšia vzdialenosť medzi dvoma bodmi v mysli možno nie je rovná čiara. Prežujte to.

Takže, mala som tri roky, mama mi odišla ktoviekam, ale bola som v pohode. Žila som si svoj život a tešila sa, že budem mať deti. Dokonca som sa dívala cez plot na býky a vravela si: „Ech, nie je to také zlé.“ Nikdy by som nepovedala, že si to pomyslím, ale tak som sa vtedy cítila a práve preto som sa dostala tam, kde som dnes. Jedného dňa sme si s najlepšou kamoškou Mallory čosi šepkali. Mallory je fakt krásavica, určite by mohla robiť modelku. Mohla by byť kravou na škatuli s mliekom. Uvediem celý rozhovor, ale len zhruba. Neberte ho doslovne. Nie som predsa diktafón. A nie som ani slon. No medzi slonmi mám zopár kamošov. Sú veľmi milí. Tak teda:

MALLORY

Neviem prečo, Elsie, ale zrazu mám chuť tráviť čas s býkmi. Neviem, čo to do mňa vošlo.

ELSIE (to som ja!)

Presne. Aj ja.

MALLORY

Čo je to s nami? Keď ten mladý býk menom Frank zadupoce a odfrkne, pochytí ma zvláštny pocit a je mi dokonca jedno, že má na nose zaschnuté sople.

ELSIE

Presne! Mama mi o tom tuším niečo vravela, ale len nepriamo. Povedala, že jedného dňa ma prestanú baviť veci, ktoré ma dovtedy zaujímali, a začne ma zaujímať to, čo ma dovtedy nebavilo.

MALLORY

Tvoja mama bola super. Kam odišla?

ELSIE

Hej. Neviem. Asi tam, kam aj tvoja mama.

MALLORY

Hej.

ELSIE

Všimla si si, že najstarší syn občas po dojení zabudne zasunúť západku na bráne? Keď zabudne nabudúce, mohli by sme vyjsť von a porozprávať sa s býkmi.

MALLORY

Ale veď nás uvidia.

ELSIE

Pôjdeme v noci!

MALLORY

Si taká múdra! V noci bude ten správny čas. Ani neviem, odkiaľ to viem.

ELSIE

Čo ti je?

MALLORY

Neviem. Som totálne šiši. Ach, pozri, čo robí býk Frank. Alebo je to Steve?

ELSIE

Je to Steve.

MALLORY

Hej, pozri sa, ako dupoce a odfrkuje. Je úžasný. Starý dobrý Steve.

ELSIE

Myslela som, že sa ti páči Frank.

MALLORY

Páči sa mi. Frank je bomba. Vlastne sa mi páčia všetci.

Potom sme mali debatu o býkoch. Bavili sme sa o nich asi dvadsať minút, ale nepoviem vám, čo presne sme hovorili, lebo je to naša súkromná vec a ešte som sa nespojila s Mallory, takže neviem, či môže byť postavou v mojom príbehu. Moja vydavateľka tvrdí, že potrebujem jej súhlas. V skutočnosti sa ani nevolá Mallory. Fakt nie.

Mimochodom, vidíte, že celá scéna je napísaná vo forme scenára? Mojej vydavateľke sa to hrozne páči. Všimne si ma nejaký významný hollywoodsky producent a kniha sa v podstate natočí sama.

Presne to sme urobili. Čakali sme. Zdalo sa nám, že čakáme celú večnosť. Najstarší chalan s vyrážkami a mobilom zrazu začal bránu poctivo zatvárať, ale vedela som, že mu to dlho nevydrží. Ľudia sa dajú ľahko rozptýliť. Najmä mobilmi. Sú až nezdravo naviazaní na svoje prístroje. Nikoho nesúdim, ale je to divné. Dobre, možno súdim. Vedela som, čo robiť. Bola to len otázka času.

3

UDALOSŤ

(vlastne pred Udalosťou)

Samozrejme, príležitosť prišla a ja som ju využila. Dojil ma najstarší. Musím dodať, že dosť drsne. Pozrite, nechcem vám vyklebetiť všetko. Nechcem brúsiť sekeru a vyrovnávať si účty, ale občas to jednoducho musím povedať na plnú hubu. Ten chalan sa mi s vemenom nemaznal. Okrem toho nebol sústredený, lebo mal jeden palec ustavične prilepený na mobile. Vtedy som zistila, že sa to volá „esemeskovanie“ a slúži to na to, aby si ľudia mohli navzájom hovoriť hlúposti o tom, čo sa práve deje. Aha, fotka môjho obeda s veľmi smiešnym textom. Aha, fotka mňa s hlúpou grimasou na tvári a aha, ďalšia fotka inej tváre. Nazývajú ich selfies a má to logiku, lebo hoci ich posielajú iným ľuďom, pripadajú mi dosť sebecké. Preto sa ten prístroj volá

„I phone“? Samé ja, ja, ja? Ako keď rozprávate, len aby ste sa počuli. Prečo nekomunikujú osobne ako normálne zvieratá? Čo sa týka ľudí, mnohému nerozumiem.

Takže tam stál, esemeskoval, odfotil si ma a so smiechom stlačil „poslať“. To sa mi fakt nepáčilo, a tak som ho v príhodnej chvíli kopla pravou zadnou nohou. Nie až tak silno, aby sa mu niečo stalo, ale dosť silno, aby pustil mobil.

No najskôr som musela navodiť atmosféru a vykakať sa. Kakať vo chvíli, keď vás niekto dojí, je jedna z veľkých životných radostí. Niekedy by ste to mali vyskúšať. Takže som sa vykakala, trocha som ho kopla a on pustil mobil rovno do toho, čo nazývate kravincom. Viem, že si myslíte, že kravince sú nechutné alebo veľmi smiešne, ale my ich vnímame jednoducho ako fakt. Ďalšia vec, ktorú na ľuďoch celkom nechápem, je ich znechutenie z hovienok – dokonca aj z vlastných. Doslova od nich utekajú, a keď náhodou stúpia do nášho, nadávajú a rýchlo sa ho snažia očistiť z topánok. Okrem toho sa im hovienka zdajú strašne smiešne. Ako úvod k všetkým vtipom, čo si navzájom hovoria. Nechápem to. Veď sú to len hovienka. Hovienka a prdy. Čo? Cítite sa nepríjemne? To je váš problém, Náčelník. Všetci to robíme. A dosť často. O nič nejde. Hovi-hovi-hovienka, prd-prd-prdy, prdulienková hovienkovosť atď. Už ste to zo seba dostali? A prestaňte obviňovať moje prdy z globálneho otepľovania. Ja neviem šoférovať. Môžeme pokračovať?

Jeho mobil urobil čľup – rovno do hovienka. Už ste videli smejúcu sa kravu? Nie, lebo sa smejeme nenápadne ako Japonky. Odvrátila som sa a začala sa smiať, no tvárila som sa, že kašlem, lebo mám niečo v hrdle. Bol hrozne naštvaný! Normálne ma plesol po zadku. Nebolelo to. Vy ľudia ste malí a slabí. A potom musel vyhrabať svoj vzácny mobil z môjho hovienka. Sami viete, že ľudia neznášajú, keď stúpia do hovienka, tak si predstavte, ako sa im nepáči, keď sa ho musia dotknúť! Ale musel to urobiť. Lebo je to jeho mobil. Keby mu spadol do žraločej papule, šiel by si poň. Alebo do sopky. Lebo je to najdôležitejšia vec na svete.

Do môjho hovienka sa zaborila zhruba štvrtina prístroja a mobil zostal vzpriamený, akoby ho prekvapilo, kde sa ocitol. A chalan si s tým musel poradiť. Čupol si a opatrne – ako poďobaný kráľ Artuš, ktorý vyťahuje meč zo skaly – zachránil svoj mobil. A potom si ho utrel do mňa, lebo je šibnutý. Akoby ma chcel potrestať. Čo na tom záleží? Veď je to moje hovienko. Začal si niečo mrmlať, schytil vedro s mliekom a vypochodoval z kravína. A viete čo? Zabudol zatvoriť bránu. :) Nie je to „smajlík“, keď píšete esemesku? Nuž, stála som tam s úsmevom na tvári. Kiežby existoval kravský smajlík, ale na klávesnici sa nedá urobiť. :(

Zatiaľ. :)

4

OTVORENÁ BRÁNA

No, čo vy na to? Na názvy kapitol a podobne? Robím to od začiatku príbehu. Viem, je to nadnesené, ale chcem zdôrazniť myšlienku.

Otvorená brána znamenala, že v noci sme sa s Mallory mohli vykradnúť von a ísť, kam sa nám zachcelo. Za býkmi, na futbal, kamkoľvek. Brána viedla do nového sveta. Obe sme z toho boli vzrušené. Najmä ona. Chcela vidieť Franka, Steva, Dina, kohokoľvek. Nepochybne ste si všimli, že najkrajšou kravskou črtou sú naše dlhé, neskutočne husté, nádherné mihalnice. No tak, nesmiete nás za to nenávidieť. Na každom druhu sa nájde niečo pekné a na nás sú to napríklad božské mihalnice.

Mallory stála vo svojom koterci a nanášala si kravskú maskaru, aby mala mihalnice ešte krajšie. Zrejme chcela byť neodolateľná v očiach Franka, Steva alebo kohokoľvek, kto sa jej práve páčil. Kravská ceruzka na oči je v podstate čistá hlina, ku ktorej pridáte trocha vody. Potom zaboríte tvár do blata a potrasiete hlavou. Ak máte šťastie, väčšina hliny sa prilepí na mihalnice a menej okolo úst, kde to nevyzerá dobre. Mallory sa namaľovala a ja som jej zlízala prebytočné blato. Vyzerala úžasne. Bola som si istá, že Frank alebo Steve ju bude považovať za najkrajšiu kravu na svete. Ja som sa tešila hlavne na to, ako vyjdem za bránu. Hej, aj mne sa páčili býky, ale ešte som tomu celkom nerozumela, takže som mala tak trocha strach. V podstate som chcela len zažiť nejaké dobrodružstvo. Taká krava jednoducho som.

S Mallory sme ledva skrývali vzrušenie. Deň sa vliekol ako ľudské dieťa lezúce po štyroch. Slnko akoby sa rozhodlo vôbec nehýbať: jednoducho viselo na oblohe. Nebolo ľahké pred všetkými zatajiť, čo máme v úmysle, ale bolo nám jasné, že keby sme niečo prezradili, možno by to nevyšlo. Všimla som si kanca, ktorý na mňa čudne hľadel a s miernym úsmevom nakláňal hlavu. Volal sa Jerry. „Čo je? Ešte nikdy si nevidel kravu?“ prihovorila som sa mu. „Odfoť si ma, kamoš, fotka vydrží dlhšie.“ Kanec sa odvrátil. Takto s nimi musíte zaobchádzať. Treba byť hrozne priamočiary, lebo ošípané ovládajú logiku a vedú zdĺhavé reči. Sú veľmi múdre. Až príliš múdre pre vlastné dobro. Treba ich prekuknúť. Priveľa premýšľajú, takže priamym zásahom im spôsobíte skrat a ony si radšej zdriemnu. Presne to urobil aj Jerry. Akoby som ho zasiahla duševným karate sedatívom. Zvládla som to. Občas som ako Jedi.

Napokon sa slnko začalo skláňať k západnému horizontu. To je pre mňa azda najkrajšia chvíľa každého dňa. Súmrak. Západ slnka. Zbožňujem ho. Blížila sa noc a s nocou aj dobrodružstvo, ktoré mi navždy zmenilo život.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1 DOVOĽTE, ABY SOM SA VÁM PREDSTAVILA

2 PRÍBEH Z DOJNÍKA

3 UDALOSŤ (vlastne pred Udalosťou)

4 OTVORENÁ BRÁNA