MARIO GIORDANO

Teta Poldi a sicílske levy

Copyright © 2015 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © 2016 by Svetlana Žuchová

Poetry translation © 2016 by Milan Richter

Jacket design © FAVORITBUERO, München

Illustration © by Martina Frank, München

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4733-8

1. kapitola

V nej sa dozvieme, ako a prečo sa Poldi

odsťahuje na Sicíliu a čo na to jej švagriné.

Bez parochne a fľaše brandy ani na krok.

Poldi pozýva na grilovačku, dá svojmu

synovcovi návrh, aký sa neodmieta, a spozná

svojich susedov na Via Baronessa.

Krátko nato však jeden z nich chýba.

Moja teta Poldi sa v deň svojich šesťdesiatych narodenín odsťahovala na Sicíliu, aby sa tam vo všetkej počestnosti a s pohľadom upretým na more upila na smrť. Toho sme sa všetci obávali, nakoniec jej však do toho vždy niečo prišlo. Sicília je komplikovaná, ani len umrieť sa tam nedá len tak, vždy do toho niečo príde. A potom ide zrazu všetko veľmi rýchlo, niekoho zavraždia a nikto s tým nechce mať nič spoločné. Nečudo, že teta Poldi, tvrdohlavá Bavorka, musela vziať veci do vlastných rúk a uviesť ich na pravú mieru. A tak sa to všetko začalo.

Teta Poldi. S veľkolepým zovňajškom a vždy pripravená na dramatický výstup. V ostatných rokoch trochu pribrala a nedá sa poprieť, že alkohol a trudnomyseľnosť zanechali na jej výzore pár stôp, bola však ešte stále atraktívnou ženou a duševne úplne fit, aspoň väčšinou. A vždy oblečená podľa poslednej módy. Keď Madonna vydala Music, mala Poldi ako prvá na Westermühlstraße biely kovbojský klobúk. Jedna z mojich najstarších spomienok je, ako v žiarivo oranžovom nohavicovom kostýme stojí ešte so strýkom Peppem na terase mojich rodičov v Neufahrne, v jednej ruke pivo, v druhej cigareta, a všetko sa otriasa jej smiechom. Zvíjala sa v neutíchajúcom záchvate smiechu a pôsobilo to, akoby sa smialo celé jej telo. Smiech prerušovali len kliatby a oplzlosti, ktoré zo mňa nasledujúci deň urobili na školskom dvore hviezdu.

Isolde a Giuseppe sa spoznali v Mníchove v televízii, kde Poldi pracovala ako kostymérka a strýko Peppe ako krajčír, čo bolo povolanie, ktoré pre nedostatok iného nadania a vízií prevzal po svojom tyranskom a hypochondrickom otcovi, mojom starom otcovi. Vízie a nadanie chýbali aj jemu, na rozdiel od jeho otca, teda môjho prastarého otca Barnabáša, ktorý v dvadsiatych rokoch emigroval do Mníchova, a hoci po nemecky nevedel ani ceknúť, vybudoval tam prosperujúci veľkoobchod s južným ovocím a stal sa boháčom. Ale to už odbočujem.

Poldi a strýko Peppe, to bola veľká láska. Nanešťastie sa potom pár vecí od základu pokazilo. Dva potraty, alkohol, strýkove nevery, jeho rozvod, choroba a smrť, tá záležitosť s pozemkom v Tanzánii a niekoľko ďalších nepriaznivých okolností, zakopnutí a úderov osudu urobili z Poldi trudnomyseľnú ženu. A predsa sa aj naďalej veľa smiala, veľa milovala, chľastala, a ak jej niečo skrížilo plány, teda prakticky vždy, nedokázala to jednoducho nechať tak.

Poldi svoje povolanie kostymérky milovala. V ostatných rokoch jej však zákazky čoraz častejšie vyfúkli mladšie kolegyne. S televíziou to išlo z kopca, brandža bola čoraz dravšia a Poldi postupne strácala radosť z práce. Nanešťastie ju tá neblahá záležitosť s Tanzániou takmer pripravila o všetky úspory. Potom jej však krátko po sebe umreli obaja rodičia a zanechali jej domček na okraji Augsburgu. A keďže teta Poldi celý ten dom a všetko, čo s ním súviselo, nenávidela, nič nebolo jednoduchšie, ako dať dohromady zvyšné úspory, svoj malý dôchodok a splniť si dávne želanie. Umrieť s pohľadom upretým na more. A s rodinou.

Rodina na Sicílii však tušila, že Poldi so svojím sklonom k trudnomyseľnosti plánuje umieranie urýchliť popíjaním. Bolo im jasné, že tomu treba všetkými dostupnými prostriedkami a na všetkých frontoch zabrániť. Keď teraz hovorím o rodine, mám na mysli predovšetkým svoje tri tety Teresu, Caterinu a Luisu a strýka Martina, Teresinho manžela. Teta Teresa, ktorá má v našej rodine hlavné slovo, sa usilovala Poldi presvedčiť, aby sa presťahovala k nej do Catanie, už len preto, aby ju mal niekto na očiach.

„Prosím ťa, Poldi, čo si tam na vidieku počneš celkom sama?“ lamentovala svojou najlepšou mníchovčinou. „Presťahuj sa sem k nám, vždy si budeš mať s kým potrkotať a zahrať karty, všade sa dostaneš peši, divadlo, kino, samoobsluha aj nemocnica, všetko je na skok a máme tu dokonca aj zopár fešných policajtov.“

Nemala však šancu. Poldi so svojou melanchóliou si stanovila za cieľ výhľad na more a výhľad na more skutočne mala, spolu s úchvatnou panorámou na strešnej terase. Vpredu more a vzadu otočiť sa, prosím Etna. Čo viac by si človek mohol priať? Hlúpe bolo akurát to, že Poldi sa so svojím pochrámaným kolenom hore schodmi na terasu už takmer nevyštverala.

Torre Archirafi je ospalé priateľské mestečko na východnom pobreží Sicílie medzi Cataniou a Taorminou. Pre niekoľko kilometrov dlhé pobrežie pokryté veľkými ostrými lávovými kameňmi nie je vhodné na žiadne využitie v turistickom priemysle. Nehrozí mu teda žiadne zohavenie, žiadna gentrifikácia. To by sa aspoň zdalo. Obyvateľom to však nebráni, aby na pobrežie sypali odpad, zo všetkých síl si vzájomne sťažovali život a v lete nastavali medzi skaly na pobreží mohutné drevené plošiny a bufetové stánky. Tam sa potom cez víkendy nahrnú rodiny a mladí ľudia z Catanie a opaľujú sa, jedia, čítajú časopisy, hádajú sa, jedia, počúvajú rádio, jedia a flirtujú, a to všetko nonstop za neutíchajúceho hluku neidentifikovateľného dunenia basov a v zajatí omamných výparov kokosového oleja, tuku na vyprážanie a fatalizmu. A uprostred toho teta Poldi. Nikdy som to nepochopil, ale milovala to tam.

Na rozdiel od toho je zima v Torre zaliezavá, vlhká, more drsné a olovené, vlny narážajú do pripravených vlnolamov, akoby chceli spláchnuť celé mestečko. Slané morské výpary poškvrnia každý plafón tmavou plesňou. Klimatizácia a mľandravé kúrenie nemajú šancu. Už v prvý apríl potom, čo sa prisťahovala na Via Baronessa, musela teta Poldi celý dom znovu vybieliť. A potom každý rok znovu. Zimy v Torre nie sú žiadna zábava, ale aspoň netrvajú dlho.

Na nákupy sa chodí do neďalekého Riposta či rovno do megamercata Hipersimply, kde aj tak všetko majú. V samotnom Torre existuje už len malá trafika, Tabacchi signora Bussacca, kde človek dostane to najnutnejšie, potom bar-cukráreň Cocuzza so smutnou signorou a nakoniec ristorante, ktorej sa dokonca aj mačky široko vyhýbajú. A predsa ponúka Torre Archirafi minerálny prameň, a hoci studnička v prístave už od sedemdesiatych rokov nefunguje, je minerálna Acqua di Torre pre tetu Poldi pojem. Z bočnej steny starej vodárne vytŕča niekoľko medených kohútikov, z ktorých si obyvatelia Torre môžu zadarmo načerpať vlastnú minerálku.

„A ako chutí?“ spýtal som sa slušne, keď predo mnou teta Poldi prvýkrát básnila o verejnom minerálnom prameni, akoby to bola fontána s čokoládou.

„Pravdaže príšerne, čo si čakal? Poháňa ju však lokál patriotizmus.“

Strýko Martino predával kedysi bankám pokladnice a trezory, čo bolo takisto veľmi lukratívne povolanie, a Sicíliu poznal ako svoju dlaň. Teraz strávil dlhé štyri týždne tým, že vozil tetu Poldi krížom-krážom od Syrakúz po Taorminu a hľadal s ňou vhodný dom. Tetám sa ju predsa len podarilo presvedčiť, aby sa uspokojila s miestami vzdialenými od Catanie maximálne hodinu cesty autom. Žiadny dom však nespĺňal jej predstavy, zakaždým bola s niečím nespokojná, frflala a vysmievala sa z neho. A pritom existovalo vlastne len jedno jediné, dosť ezoterické kritérium.

„Vieš,“ pošepkala mi raz Poldi, „je to veľmi jednoduché a okamžite to vycítim. Na niektorých miestach prúdi dobrá energia a na niektorých zlá. Neexistuje nič medzi tým, sú to len nuly a jednotky, takpovediac binárna štruktúra šťastia.“

„Čože???“

„Neprerušuj ma stále. Okamžite vycítim, či miestom prúdi dobrá, alebo zlá energia. A je jedno, či je to mesto, dom, alebo byt. Hneď to cítim. Tú energiu. Karmu. Či sú tam pevné základy. Chápeš? Jednoducho to cítim.“

A v žiadnom z domov, ktoré pre ňu tety našli, to Poldi necítila. Základy nikdy neboli dosť pevné a dokonca aj strýko Martino z toho začal byť mrzutý. A to už niečo znamená, pretože strýko Martino každou hodinou strávenou za volantom ožíva, odmieta klimatizáciu, z princípu nevypije ani hlt vody, a to ani v auguste, zato však vyfajčí viac cigariet ako vydýcha vzduchu.

Spomínam si na výlety so strýkom Martinom cez letné prázdniny, keď som sa hneď na začiatku spálil a musel si dať s kúpaním prestávku. Výlety! Dvanásťhodinové cesty autom Danteho Peklom, keď vzduch pripomínal roztavené sklo, bez vody a klimatizácie v začadenej fiatke Regata. Keď som stiahol bočné okienko, tvár mi spaľoval a brúsil horúci stredomorský vietor, takže som radšej naďalej dýchal cigaretový dym. Strýko Martino celý čas neúnavne rapotal. O dejinách Sicílie, pôvode tých najlepších pistácií, lordovi Nelsonovi a sestrách Brontëových, živote v stredoveku, Fridrichovi Veľkom, palermskej tržnici, love tuniakov a ich pľundrovaní japonskými rybárskymi loďami a mozaikách v Monreale. Komentoval živé vysielania z talianskeho parlamentu na Radio Radicale. Poúčal ma o kyklopoch, Grékoch, Normanoch, Araboch, generálovi Pattonovi a Luckym Lucianovi a žltých hodvábnych šatkách. O jedinej možnej metóde výroby dezertu granita. O anjeloch, démonoch, triskelione, skutočnej pravde o Kafkovi a komunizme a o vzťahu telesnej výšky a delikvencie v mužskej populácii Sicílie. Tu platí, že čím je muž nižší, tým je nebezpečnejší a tým pravdepodobnejšie patrí k mafii. Strýkovi vôbec nevadilo, že som takmer ničomu nerozumel. Moja taliančina nestála za fajku dymu. Okrem niekoľkých užitočných nadávok a slov ako che schifo, allucinante, birra, con panna, boh, beh a mah, teda slovnej zásoby pubertiaka na pláži, som po taliansky nevedel ani ceknúť. Strýkovi Martinovi to bolo fuk. Dokonca ho nezaujímalo ani to, že som čoskoro nemal síl javiť akékoľvek známky života. Jednoducho pokračoval v ceste, fajčil, rapotal, s každou ďalšou hodinou mladší a sviežejší, ako akýsi sicílsky Dorian Gray. Občas, vo vzácnych chvíľach, keď na okamih zmĺkol, aby si pripálil ďalšiu cigaretu, si mrmlal meno svojej ženy.

„Teresa!“

Len tak, celkom bez prípravy, akoby bola niekde nablízku, v kufri alebo pod zadným sedadlom, a on jej musel niečo dôležité oznámiť.

„Teresa!“

Na toto zvláštne zaklínadlo lásky nebolo treba reagovať a teta Teresa ma raz uistila, že jeho volanie vždy počuje, nech by bola akokoľvek ďaleko.

Raz za čas sme zastavili pred vidieckou bankou v nejakej vyprahnutej diere, kde som konečne dostal kolu a strýko Martino popíjal s riaditeľom banky caffè, uzatvoril s ním obchod alebo sa chopil zaklinených dvierok na trezore, ktoré sa potom akoby zázrakom znovu otvorili. Strýko Martino sa vyznal v obchodných trikoch, medzi ktoré patrilo aj hubárčenie. Okrem toho mi však stihol aj poukazovať okultné chrámové fresky v osemhranných románskych kostoloch, chladné tajné chodby na arabsko-normanských hradoch a neslušné štuky v barokových palácoch. Teda všetko, čo objavil na svojich cestách krížom-krážom po Sicílii.

Nikto teda nepozná Sicíliu lepšie ako strýko Martino. Hľadanie domu pre tetu Poldi však vystavilo i jeho skúsenosti a znalosti okolia, ba dokonca celú jeho životnú múdrosť náročnej skúške.

„Moja taktika v prvé dni bola,“ priznal sa mi, „Poldi skrotiť, podrobiť si ju, aby sa čo najrýchlejšie rozhodla a vybrala si dom neďaleko. Horúčava, vysedávanie v aute, frustrácia to všetko ju malo rýchlo zlomiť. Teta Poldi je však nepoddajná, jednoducho nezničiteľná. Obrnená. Stená a nadáva, spopod parochne jej steká do tváre pot ako z kvapkajúceho kohútika, za nič na svete sa však nevzdá. Je neústupná. Madona na nebesiach, čo som ja všetko nevyskúšal.“

„A ako ste dom nakoniec našli?“

„Náhodou.“

Mlčal a pofajčieval, pofajčieval a mlčal. Čakal som. Aj to bol pokus, ako ho zlomiť. A na strýka to vždy platí, veď on chce rozprávať, on ani nevie nič iné, ako stále komunikovať.

„Beh! Počúvaj ma teda. V posledný deň popoludní, máme za sebou päť domov, prepadá ma zúfalstvo, som s rozumom v koncoch a súrne potrebujem caffè. Na nasledujúcej križovatke teda odbočím z hlavnej cesty.“

„Do Torre Archirafi.“

„Veď hovorím, že to bola náhoda. Neplánovali sme tam žiadnu prehliadku. Dáme si len caffè v malom bare, veď vieš v ktorom, v tom so smutnou signorou pri pokladnici, a ja si s niekým trochu poklebetím. A Poldi? Tou už zas šijú čerti a chce sa opäť vydať na cestu. Ja sa však nenechám štvať, potrebujem pauzu, objednám si ešte jednu caffè a pokračujem v rozhovore s príjemným pánom. Poldi to však už nevydrží, vybehne z baru a zmizne.“

„Zmizne? Poldi? Ako je to možné?“

„Pane na nebesiach, myslím to predsa obrazne! Jednoducho niet jej. Po chvíli si predsa len začnem robiť starosti a idem ju hľadať.“

Zahasí cigaretu, potrasie škatuľkou a zapáli si ďalšiu.

„Niet po nej ani stopy,“ pokúšam sa priviesť ho k pôvodnej myšlienke.

„Akoby sa pod zem prepadla. Oslovím teda kňaza, ktorý mi práve kráča oproti, a opíšem mu Poldi. A velebný pán sa celý rozžiari a hneď vie, o čom je reč. Aha, tá milá signora Poldina z Monaco di Baviera! Dokonca počul už aj o mne, pozná všetky príbuzenské vzťahy, vie, že hľadáme dom, a ukáže rukou na niekdajší rybársky domček uprostred ulice, na ktorej stojíme. A čo nevidím? Zrúcaninu, to ti poviem, úplne spustnutú, všade samé mačky, jašterice, krovie a duchovia. Ako však podídem bližšie, už vidím Poldi celú rozrušenú, ako počíta kroky medzi starými múrmi z lávových kameňov, pohojdáva sa a podupkáva. Keď ma zbadá, vykríkne:

,Tu sú pevné základy! Našli sme ho! Toto je dobré miesto! Nevšimol si si, ako sa volá táto ulica? Výborné vibrácie, číra pozitívna energia!‘ To sú jej slová. ,Toto je môj dom,‘ vykrikovala bez prestania. Každá námietka bola zbytočná, veď ju predsa poznáš.“

„Bol ten dom vôbec na predaj?“

„To má byť vtip? Čo si ma nepočúval?“ Strýko si zložil ruky na prsiach, akoby sa modlil, a prudko nimi zatriasol. „Zrú-ca-ni-na! Na stene dokonca visela prastará ceduľa s nápisom Vendesi a telefónnym číslom. Majiteľ neveril vlastným ušiam, keď mu Poldi zavolala. Zvyšok už poznáš. Ak ťa zaujíma môj názor, zaplatila za tú ruinu priveľa, to ti mala radšej dať na poschodí postaviť poriadnu kúpeľňu.“

Neviem, či teta Poldi zaplatila za dom na Via Baronessa priveľa, a je mi to srdečne jedno. Veľkorysých ľudí nemožno ošmeknúť a Poldi je tá najveľkorysejšia žena, akú poznám. Ešte nikdy neprijala dar a nezjednávala cenu. Každému, kto jej pomohol, štedro zaplatila, remeselníkom, Spazzinovi a Valentinovi, a z reštaurácie nikdy neodišla bez toho, aby tam nechala poriadne prepitné. Niežeby peniaze vyhadzovala z okna, toľko ich zase ani nemala, ale ani si na nich ktovieako nezakladala.

V každom prípade bol ten dom zásah do čierneho. Potvrdil to aj môj bratranec Ciro, ktorý je architekt, takže sa v tom vyzná. V nasledujúcich rokoch zrekonštruoval dom na Via Baronessa podľa Poldiných prianí a skromných finančných možností a vybavil ho všetkým, čo si Poldi želala. Skutočne to bol pekný, jednoduchý dom. Stál kúsok od mora, ani primalý, ani priveľký, trojposchodový s barokovým balkónom, malým dvorom, cortile, a so spomínanou strešnou terasou s úžasným výhľadom na more a sopku. Vklinený v tienistej uličke za pobrežnou promenádou, žiaril modrastou a sýtožltou, so zelenými okenicami a s mohutným medeným štítom, ktorý každému návštevníkovi už z diaľky oznamoval, kto tu, na Via Baronessa 29, býva: Isolde Oberreiterová. Moja teta Poldi. A vždy raz za niekoľko týždňov hore pod strechou aj jej synovec z Nemecka. Akosi som bol od začiatku súčasťou inventára, podobne ako africké sošky bôžikov z ebenového dreva a oba porcelánové pudle v životnej veľkosti.

Keď bol dom o rok pripravený na nasťahovanie a v mníchovskom byte ostali už len duchovia spomienok, keď sa sťahovacie auto vydalo k Alpám, Apeninám a Etne, čakalo Poldino staré alfa romeo s batožinou až po strechu a s plnou nádržou na Westerműhlstraße na svoju poslednú veľkú jazdu. A teda aj na mňa. Teta Poldi sa totiž ničoho na svete nebála tak ako lietania a na takú dlhú cestu autom si sama a triezva netrúfla. Tety ma teda prehovorili, aby som bol na ceste z Mníchova do Torre Archirafi Poldiným šoférom.

„Si predsa svojím vlastným šéfom a nemusíš sa nikomu prispôsobovať,“ vysvetlila mi do telefónu teta Caterina, ktorá v našej rodine predstavovala hlas rozumu. „A písať môžeš rovnako dobre aj u nás, dokonca možno aj lepšie.“

Čím chcela povedať: Keďže si nezamestnaný a lenivý a dokonca ani nemáš priateľku, a to napriek tomu, že iní muži majú v tvojom veku už dávno rodinu, môžeš sa flákať aj u nás a byť nám pritom ešte aj užitočný.

A tak to nakoniec aj bolo.

Medzi Mníchovom a Torre Archirafi ma však ešte čakala viac ako tridsaťštyrihodinová cesta v Isoldinom predimenzovanom športiaku z osemdesiatych rokov, ktorý ani za svet nechcela vymeniť za praktickú pandu a ktorým aj tak cestovala len minimálne, keďže pritom musela byť z úradného nariadenia triezva.

„Čo keby sme sa odviezli do Janova a odtiaľ do Palerma pohodlne pokračovali trajektom?“ navrhol som nesmelo, Poldi na mňa však len uprela súcitný pohľad. Bola to moja chyba. Mal som to predpokladať. Ak niečo z duše neznášala, bolo to slovo pohodlne.

„Mei, ak ma teda nechceš mať tak dlho na krku...“

„Ale kdeže,“ vzdychol som si a vydali sme sa na cestu, nanajvýš stovkou. Preplazili sme sa Brennerským priesmykom, vliekli sme sa celou čižmou smerom na juh, krokom sme minuli Miláno, Florenciu, Rím a Neapol, až po Reggio Calabria stále na autostrade. Na trajekte medzi Scyllou a Charybdou sme si pochutnali na prvých arancini di riso, zablúdili sme do Messiny a odtiaľ Poldi trvala na tom, že posledný úsek do Torre bude šoférovať sama. Náš astmatický športiak zatrúbil a Poldi pridala plyn. Keď sme dorazili do Torre, pobozkal som zem a ďakoval Matke Božej za záchranu a znovuzrodenie.

„Všetko najlepšie k narodeninám,“ vyjachtal som. Veď to bolo v deň Poldiných šesťdesiatych narodenín.

Vždy raz za niekoľko dní sa v Torre zastavil strýko Martino s tetami, aby Poldi skontrolovali. Aj tety mali totiž svoj plán. Chceli Poldi udržať čo najdlhšie pri živote, prinajmenšom jej dodať životnú odvahu. A podľa Sicílčanov pramení životná radosť z jedla a rozhovorov, lepšie povedané hádok o jedle. Strýko Martino napríklad navštevoval deň čo deň svoj chrám, rybí trh v Catanii. Nebolo tam práve veselo. Trh pripomínal skôr burzu plnú napätých a sústredených chlapov, ktorí striehli na kvalitu a ceny ponúkaných rýb. Špekulovali nad bôčikom z tuniaka a hádali, že jeden z rybárov dorazí s makrelou až vtedy, keď sa už ostatní pobalia, takže mäso bude lacné a čerstvé. A takto to pokračuje celé hodiny, čo takisto nie je až taká zábava. Inokedy sa strýko s tetou Teresou vydali k Etne na huby. Kvôli chlebu obchádzal celú Etnu a vajcia kupoval výlučne v autodielni pri Lentini, kde zmutované sliepky kládli vajíčka s dvoma žĺtkami. Granita sa nejedla nikde inde, len u Ciprianiho v Acireale a cannoli alla crema di ricotta len u Savia na Via Etnea v Catanii. Keď som raz pochválil marcipán z cukrárne Russo v Santa Venerina, strýko len opovržlivo zavrčal a okamžite tam so mnou zašiel, aby celú vec starostlivo preskúmal, a nakoniec sa uznanlivo vyjadril o mojej inteligencii. Čerešne nesmeli byť odinakiaľ ako zo Sant’Alfia, pistácie z Bronte, zemiaky z Giarre, divý fenikel len a len z určitého v tajnosti držaného starého lávového poľa, kde sa pri troche šťastia dali nájsť aj hlivy veľké ako dlaň, ak ich však už predtým nevyzbierali votrelci. Arancini di riso sa smeli jesť len u Urny v San Giovanni la Punta a pizza v reštaurácii Il Tocco na odbočke z hlavnej cesty hneď za benzínovou pumpou. Chutné mandarínky pochádzali zo Syrakúz a figy sa kupovali len v pouličných stánkoch v San Gregoriu, nech už pochádzali odkiaľkoľvek. Ak už chcel človek riskovať a dať si rybu mimo vlastného príbytku, tak jedine u dona Carmela v Santa Maria la Scala. Tam mali, mimochodom, aj najlepšie cestoviny pasta al nero di seppia. Život bol komplikovaný, krajina sa zmietala v kríze a otriasala ňou korupcia, muži bývali až do štyridsiatky či do svadby v rodičovskom dome, pretože nebola práca, avšak kulinárske kompromisy boli neprípustné. A práve to sa Poldi, zvedavej a pôžitkárskej, na Sicílii odjakživa páčilo. Za mizerný považovala len strýkov vkus na víno, veď ani on, ani tety veľa nepili. Na Sicílii sa všeobecne pije málo, nanajvýš pohárik k jedlu, nič viac. Pre Poldi to zo začiatku nebolo ľahké, potom však objavila v Hipersimply regál s vínom a neskôr spoznala Gaetana Avolu a jeho vinicu v Zafferane. To však predbieham.

Poldi začínala deň vždy proseccom na prebudenie. Nasledovalo espreso so štamprlíkom. Občas, keď bola trudnomyseľnosť zvlášť intenzívna, sa potom vydala na prechádzku do Praioly, na odľahlú malú štrkovitú pláž. Breh bol zarastený a voda číra ako tekutý kobalt, pobrežie pokryté čiernymi a hrdzavohnedými úlomkami lávy, zaguľatenými prílivom a odlivom, takže vyzerali ako dinosaurie vajíčka. Väčšinou tam okrem tety Poldi nebola ani noha. Len na vrchole leta prichádzali neskôr rodiny s rádiami, piknikovými košmi, prenosnými chladničkami, nafukovačkami a so slnečníkmi a pokryli malú pláž odpadkami. V októbri potom vyzerala ako smetisko, až kým ju znovu neočistili zimné búrky. Tam si teta Poldi niekedy omočila nohy v priezračnej vode, hodila do mora zvlášť pekné dinosaurie vajce za strýka Peppeho, zložila ruky na prsiach a povedala: „Namaste, život.“ A dodala ešte: „Choďtevšetcidoriti.“

O jedenástej si potom otvorila prvé svetlé pivo. Naplno jej k tomu vyhrával Umberto Tozzi a jeho dunivá Gloria, ktorá by priviedla do šialenstva aj Sirény v Messinskom prielive.

Keď prišli na návštevu bratranci a sesternice, hulákali sme šláger spolu s Tozzim, len Gloriu sme nahradili Poldi. Dá sa povedať, že sa z toho stala taká naša hymna.

Susedia sa napočudovanie nikdy nesťažovali. Napočudovanie si Poldi od prvého dňa obľúbili, nosili jej z obchodu nákupy, v dome sa postarali o drobné opravy, sprevádzali ju pri vybavovačkách na úradoch a pozývali ju, aby s nimi hrala karty. Nech už sa v Poldinom živote udialo čokoľvek, nedá sa poprieť, že sa v jej spoločnosti cítil každý dobre. Susedia ju nevolali ináč ako „Donna Poldina“.

Susedia. Vľavo signora Anzaloneová s manželom, obaja už starší. Dom po pravej strane patril istému dottore Brancifortimu, daňovému poradcovi z Catanie, ktorý však prichádzal nanajvýš cez víkendy v sprievode svojej milenky, respektíve v letných mesiacoch s rodinou. Na dolnom konci ulice býval Elio Busacca, ktorý vlastnil trafiku na rohu a ktorý nakoniec sprostredkoval Poldi aj Valentina.

V prvých týždňoch po sťahovaní sa zdalo, že všetko prebieha podľa plánu. Poldi vybalila starý nábytok, sedliacke truhlice, starožitnú zbierku zbraní po svojom otcovi, afrických bôžikov z ebenového dreva a porcelánové sošky a striedavo pripíjala na zdravie moru a sopke. Keď sa obrátila k Etne, zapálila si z úcty k starej fajčiarke cigaretu, emesku, teda morto sicuro, ako hovoria Taliani, a k tomu popíjala brandy.

Zdalo sa, že horúčava sa na nej vyzráža ako rosa na lotosovom liste, hoci spod parochne jej tiekli pramienky vody.

A vôbec, tá parochňa.

Nosila ju, čo si pamätám. Obrovské čierne monštrum, ktoré menilo účesy podľa poslednej módy a rozprestieralo sa jej okolo hlavy ako búrkový mrak. To, čo sa pod ňou ukrývalo, podľa rodinnej legendy ešte nikto nikdy nevidel. Dokonca aj strýko Peppe sa o tejto záležitosti vyjadroval len veľmi nejasne. Predpokladám však, že Vito Montana mal neskôr tú česť a bolo mu dopriate nazrieť pod najsvätejšiu parochňu. Ale aj on zachovával pri tejto téme diskrétne mlčanie.

Hneď v prvú nedeľu po sťahovaní pozvala Poldi tety, sesternice, bratrancov a mňa, čo som sa v podkrovnej hosťovskej izbe ešte stále zotavoval z cesty, na pečenú bravčovinu, pivnú omáčku, kapustu a knedľu. Na obed. Uprostred júla. Na Sicílii. Na privítanie sa podávalo martini v pohároch na vodu, po ktorom by aj fínsky námorník upadol do kómy. Kým Poldi vnútri ešte zahusťovala omáčku a striedavo do nej prilievala pivo a sama z neho upíjala, tlačili sme sa na malom rozpálenom dvore pod jediným slnečníkom ako tučniaky v búrke. Vôňa však bola omamujúca. Keď sa potom Poldi zjavila s obrovským kusom pečeného mäsa, zaliata potom, s hlavou červenou, akoby jej už-už išla prasknúť, okamžite som v panike vyskočil.

„Poď do tieňa, Poldi!“

Teta Poldi sa však na mňa len súcitne pozrela. Ten pohľad som tak dobre poznal. „Mei, vážne si myslíš, že som sa presťahovala na Sicíliu, aby som vysedávala v tieni? Chcem slnko, mocné slnko! Il sole! V Taliansku je totiž slnko mužského rodu, rovnako ako more a sopka, a kvôli týmto trom pánom som sem koniec koncov prišla! Tak si už konečne všetci posadajte, prinesiem knedle.“

A bola to skutočne jedna báseň, to pečené mäso, la fine del mundo, dokonca aj v štyridsaťstupňovej horúčave. Bratranci, ktorí boli, prirodzene, k nemeckej kuchyni trochu skeptickí, síce zo začiatku váhali, ale po prvých hltoch zo slušnosti sa do toho pustili ako správni pivári. Len červenej kapusty sa ako obyčajne ani nedotkli. V každom prípade, horúčava nikoho neodradila.

„Počúvaj, a ako sa ty dostaneš naspäť do Nemecka?“ spýtala sa ma Poldi z ničoho nič.

Pokrčil som plecami. „Môžem sa čoskoro poobzerať po nejakej letenke.“

Poldi pokrútila hlavou, akoby som povedal mimoriadnu hlúposť.

„A to sa ti tam hore v hosťovskej nepáči?“

„Ale pravdaže páči.“

„A píšeš?“

„Celkom áno.“

„Mohla by som si niečo z toho prečítať?“ Presne tú otázku som z duše nenávidel.

„Vieš, Poldi, zatiaľ ešte nie, ešte to nie je hotové. Work in progress.“

Po ceste som Poldi ľahkovážne porozprával o svojom sebadeštruktívnom zámere napísať rozsiahlu epickú nemecko-sicílsku trojgeneračnú rodinnú ságu. Proste pravý hrubý román, iskrivý, šťavnatý, obdivuhodne vyrozprávaný, plný dejových zvratov, duchaplných metafor, čudákov, podliakov s trojdňovým strniskom, éterických krásavíc, s množstvom nahoty, ľúbostných zápletiek, fígľov, žeravých dní a zamatových nocí, v ktorom by sa to len tak hemžilo historickými paralelami. Jednoducho ambiciózny plán, vstupenka do veľkého sveta. Akurát, že som sa zatiaľ nepohol z miesta. Mal som vážny spisovateľský blok, kŕč, sizyfovská práca hneď na prvých pár metroch. K tomu všetkému som sa Poldi priznal už medzi Brennerom a Messinou a ona len prikyvovala, veď o zlyhaniach vedela svoje.

„Vieš, premýšľala som, a ak sa ti tam v podkroví páči, nemám nič proti tomu, aby si ostal. Prípadne prišiel, kedy budeš mať chuť, aj pravidelne. Môžeš tu písať a zbierať materiál. A ani tvojej taliančine to neuškodí.“

Povzdychol som si. „Ďakujem pekne, to budem pod ešte väčším tlakom.“

Z akéhosi dôvodu sa však Poldi nevzdávala. „Vôbec nerozumiem, čo vlastne chceš! Tam hore máš vlastnú kúpeľňu a svätý pokoj. Prídeš a odídeš, ako sa ti zachce, a keby sa úplnou náhodou objavila nejaká slečna, nič ti nebráni, aby si si ju pozval.“

Ešte aj to. Tety na to však, samozrejme, okamžite skočili, veď tak by mal niekto z rodiny Poldi stále na očiach. A keď ma teta Teresa v nasledujúcu nedeľu zavolala na obed, vedel som, že každý odpor by bol márny. Prinajhoršom, pomyslel som si, budem mať pri životnom neúspechu výhľad na more. Ani to nie je najhoršie. A tak som na tetine útraty raz mesačne priletel z Nemecka, býval som v podkroví na Via Baronessa 29 a večer, keď bola Poldi dostatočne pod parou, som plný očakávania počúval o najnovšom vývoji jej pátrania vo veci Valentinovej vraždy.

2. kapitola

V nej sa dozvieme o Valentinovi, ošemetnom

fotoprojekte tety Poldi, o popoludní

v Torre Archirafi a smutnej signore Cocuzzovej.

Poldi si robí starosti a len o vlások unikne

palmovému nešťastiu. V Acireale čosi ukradne

a krátko nato objaví maličký, ale dobre

strážený raj, z ktorého sa stratil lev.

Valentino bol plachý, útly, sotva dvadsaťročný chlapec. Jeden z tých Sicílčanov, na ktorých vidieť ich arabsko-normanské dedičstvo. Čierne kučery, pokožka s olivovým nádychom, široký nos, plné pery a modré oči.

„Fešák,“ konštatovala Poldi. „Taký zajko ako kedysi Peppe. Človeku sa podlamujú kolená.“

Hoci sa to zdá neuveriteľné, Poldi bola napriek svojej šesťdesiatke a korpulentnosti ešte vždy veľmi žiadaná. Aspoň sa to zdalo podľa pohľadov miestnych mužov. Poldi bola odjakživa kočka, žiadny špás jej nebol cudzí a mužom, prinajmenšom tým v slušivej policajnej uniforme, bola vždy priaznivo naklonená. Uvedomil som si to, keď mi raz ukazovala fotoalbumy so svojou zbierkou policajtov. Poldi mala zvláštneho koníčka, totiž fotografovať fešných policajtov z celého sveta. A keďže bola veľa na cestách, nazbierala za ostatných tridsať rokov päť hrubizných albumov žrebcov v nažehlených uniformách, od Aljašky po Austráliu, od Belehradu po Buenos Aires. Všetky fotky boli náležite datované, a ak sa Poldi podarilo spoznať s ochrancom zákona bližšie, nechýbalo ani meno. Pózoval tam potetovaný Maur v snehobielych šortkách, Sikh s briadkou a v bezchybnej kaki uniforme sa pohrával s obuškom a newyorskí poliši v zrkadlových okuliaroch predvádzali svoje žiarivé úsmevy. Hrdá prehliadka nažehlených nohavíc a kozích briadok. Kanadskí mounties v slávnostných ohnivočervených uniformách, ružolíci Škóti s úzkymi bokmi v čierno-bielych úboroch, krátkonohí Bolívijčania v olivovozelenej a so slušivými baretkami, smutní sibírski chlapci v kožušinových ušiankach. Teta Poldi ich mala všetkých. Najradšej však fotila vigili urbani, teda talianskych dopravných policajtov v bielych rukavičkách a niekedy aj bielych tropických prilbách. Tí boli prinajmenšom na polovici záberov.

„A najkrajší sú, poviem ti, v Ríme. Tým sa nikto nevyrovná. S nikým sa nedajú porovnať, sú úplne nedostihnuteľní. Každý jeden má pôvab ako Nurejev. Sedí každý pohyb dlane, o uniforme ani nehovorím. A nemysli si, že sa niektorý z nich usmieva. To sa načakáš. Usmievajú sa, až keď im padla, viem, o čom hovorím. Ale pozri sa sem, predvčerom v Taormine, aj tam som zbadala výstavný kus.“

Každú stredu chodila totiž Poldi v Taormine do jazykovej školy. Patrila Michelemu, kamarátovi bratranca Cira. Streda bola preto jediný deň, keď teta ostávala triezva. Poldi sa síce po taliansky celkom slušne dohovorila, to jej však nestačilo.

„Načo sa stresuješ?“ spýtal som sa raz. „Veď aj tak máš v pláne upiť sa na smrť.“

Aké nerozvážne bolo odo mňa vysloviť takto neprikrášlene podozrenie mojich tiet!

„Čo je to za debilnú otázku?“ okríkla ma. „Pokiaľ neovládaš predminulý čas, kamarát, nemáš mi čo dávať rozumy. Jasné?“

V každom prípade odfotila Poldi v Taormine zvlášť fešného ochrancu zákona, ktorého chcela pri najbližšej príležitosti lepšie poznať. So starostlivo zastrihnutými prešedivenými fúzikmi a s vytŕčajúcim bruškom už nepôsobil tak mladícky, v bezchybnej uniforme sa však niesol so závideniahodnou namyslenosťou dobre vyzerajúceho hlupáka, ktorému mamička ešte stále žehlí košele.

Vráťme sa však k Valentinovi. Ten veru nebol žiadny hlupák, hoci, pravdaže, aj on ešte býval v rodičovskom dome. To však len preto, že sa nedostal na školu. A nepodarilo sa mu ani nájsť pravidelný príjem. Poldi si však rýchlo všimla, že Valentino skutočne nie je sprostý. Podobne ako mnohí mladí Sicílčania pretĺkal sa príležitostnými brigádami a utešoval sa predstavou, že sa raz vysťahuje do Nemecka. Emigrácia predstavuje pre Sicílčanov už celé desaťročia výhru v lotérii. Zbaliť kufre, bacio, addio a ide sa. V každom prípade si radšej predstavujú emigráciu, ako by si kúpili lacnú letenku a navštívili bratranca v Nemecku. To je však len taká osobná poznámka.

Valentino pomáhal Poldi v domácnosti s drobnými opravami, ktoré boli potrebné už krátko po renovácii. Nič proti bratrancovi Cirovi, ale strechu jeho ľudia úplne odflákli. Keď som chcel jedného dňa hore v kúpeľni vymeniť žiarovku, z tienidla lampy na mňa spŕchol vodopád dažďovej vody. Len zázrakom som nedostal ranu elektrickým prúdom.

Valentino vedel pripojiť lampy, navŕtať obrazy, vymeniť klimatizáciu a povybavovať nákupy v Hipersimply. Chlapec mnohých nadaní. O Poldi bolo známe, že má veľké srdce, a Valentina si rýchlo obľúbila. Drvila sa s ním dokonca nemecké slovíčka. Hoci treba povedať, že s jej výslovnosťou by mal problémy už kdekoľvek severne od Aschaffenburgu. Z plánov na Nemecko však aj tak nič nebolo. Začiatkom augusta totiž Valentino z ničoho nič bez stopy zmizol.

Poldi naňho raz celý deň čakala, pretože jej sľúbil vyčistiť upchatý odtok. Ak ju niekto nechal márne čakať, nemala vo zvyku durdiť sa. Keď sa však Valentino neozval ani na druhý a tretí deň a aj jeho mobil vyzváňal bez odpovede, najprv sa čudovala, potom zlostila a nakoniec si začala robiť starosti. Až vtedy si uvedomila, ako málo toho o Valentinovi vie.

Poznala tak akurát jeho priezvisko. Candela. Zároveň však vôbec netušila, kde býva.

Signora Anzaloneová si Valentinovo zmiznutie ani nevšimla a signor Bussacca len mykol plecami.

„Boh! Kam by len chodil! Určite je za tým ženská. Skôr či neskôr sa znovu objaví.“

Poldi to neučičíkalo. Neverila mu.

„A kedy ste ho videli naposledy?“

Bussacca sa zamyslel. „Včera? Nie, muselo to byť už predvčerom. Alebo v pondelok. Áno, bolo to v pondelok, kupoval si Lucky Strike a päťeurový kredit na mobil.“

To si Poldi pamätala. V pondelok jej Valentino v pote tváre odniesol na terasu citrónovníky v ťažkých kvetináčoch, potom načal novú škatuľku cigariet a zoškrabal nechtom kód na kartičke s kreditom, ktorým mobil aktivoval.

„Spomeniete si, od ktorého mobilného operátora bol ten kredit?“

„TIM. Iné nemali.“

Poldi si vybavila modro-červenú lepenkovú kartičku a opäť sa musela čudovať, pretože inokedy si Valentino nabíjal mobil červeno-bielou kartou. Okrem toho mal v pondelok fungl nový vyklápací telefón. Aj na to si teraz spomenula.

„Prečo by menil operátora?“ premýšľala nahlas, signor Bussacca na to však znovu odpovedal len tým svojim „Boh!“, čo v taliančine znamená toľko ako: „To-teda-vôbec-ale-vôbec-netuším.“

„A kam asi tak ideš, keď sa chceš niečo dozvedieť?“ spýtala sa ma neskôr Poldi a hneď si aj odpovedala. „K prameňu. Pri prameni sa stretávajú všetky zvieratá, malé aj veľké. Dravec aj korisť. A ľudia to isté. A teraz sa ťa pýtam: Čo je prameňom Torre Archirafi?“

„Hm, minerálny prameň?“

Poldi si vzdychla. „Prosím ťa, v prenesenom zmysle.“

„Bar?“

„Cento punti!“ vykríkla Poldi a odpila si.

V bare a zmrzlinárni Cocuzza už Poldi, pravdaže, dávno poznali. Každé odpoludnie tam chodila na briošku a morušovú granitu s dvojitou porciou šľahačky. Obklopená obláčikom vône, v bielom háve, s dramaticky zvýraznenými kontúrami očí a dôkladne naneseným rúžom, v zlatých remienkových sandálikoch vplávala do baru ako honosná výletná loď do prístavu v zátoke. Vždy presne o piatej, keď pominulo nekonečné žeravé poludnie, domy sa začali opäť otvárať a celé mestečko sa vydalo na passeggiatu. Keďže tu neboli žiadne obchody, po ktorých by sa dalo túlať, prešlo sa zopárkrát hore-dolu po pobrežnej promenáde a unavení flamendri hneď potom zabočili k božsky klimatizovanému baru. Popoludňajšia prechádzka tak pripomínala dráhu kométy, ktorá sa príliš priblížila slnku.

Nemožno sa tomu však čudovať. Veď z baru od rána do večera, okrem utorkov, pofukoval z dvoch ventilátorov rajský severský vetrík s prísľubom vanilky, mandľového mlieka, kávy a prírodne identických aróm. Rozochvel túžbou každého, kto nemal srdce z kameňa. Kým vonku na námestí sa vzduch mihal v horúčave letného sicílskeho popoludnia, vnútri za šumu klimatizácie a ventilátorov vibroval chládok. Škvrny pod pazuchami vyschli a dalo sa zabudnúť na augustový úpek aspoň dovtedy, kým človek zlízal gelato. Vo vitríne čnelo osem druhov ligotavých krémových vŕškov a hneď vedľa nich čerstvé šľahačkové tortičky štedro posypané lesnými jahodami, mandľové pečivo, cornetti, briošky a marcipánové ovocie. A celkom na konci baru rozvoniavali taštičky z lístkového cesta, zlatisté rožteky arancini, pizzette a tramezzini. Za barom, ukrytá hlboko pod hliníkovými pokrievkami, driemala granita a čakali fľaše plné ľadového mandľového mlieka. Skrátka samé dôkazy, že existuje raj.

Len čo však človek vstúpil do baru a zazrel tvár signory Cocuzzovej, čaro sa rozplynulo. Sedela za pokladnicou s takým smutným výrazom, až sa z neho zvieralo srdce. Koľko mala asi tak rokov? Nikto to presne nevedel. Päťdesiat? Šesťdesiat? Sto? Možno bola len duch, kostnatá a vysušená, obklopená slabým zápachom večnosti a spreja proti moľom. Poldi sa podarilo zistiť len toľko, že jej pred desiatimi rokmi zomrel manžel. Jej dvaja dospelí synovia za barom vyzerali vo svojej augustovej letargii, s upraveným obočím, so svalnatými ramenami, s chuligánskymi účesmi a vo futbalových dresoch, naopak, zdraví ako rybičky.

Signora Cocuzzová sa nikdy neusmievala a takmer nikdy nerozprávala. Zinkasovala peniaze, podala zákazníkovi účet, donútila sa k násilnému pokrivenému úsmevu a opäť sa zahľadela do prázdna, akoby si každá manipulácia s pokladnicou vyžiadala posledné zvyšky jej životných síl. Také niečo predsa musí v človeku vzbudiť zvedavosť, takže Poldi do baru nechodila len kvôli skvelej granite. Hneď jej bolo jasné, že signora Cocuzzová bola kedysi krásavica. Zároveň však na prvý pohľad zbadala, že kostnatá schránka v sebe skrýva veľkú bolesť. Veď o tom Poldi, ako som spomenul, vedela svoje.

„Prepáčte, signora, nevideli ste nedávno Valentina? Alebo nepočuli ste o ňom niečo?“

Zdalo sa, že otázka len pomaly preniká do vedomia signory Cocuzzovej. Ešte stále podávala Poldi účet za granitu.

„Valentino Candela, toho predsa poznáte,“ nedala sa Poldi zmiasť a vzala si účet. „Už tri dni toho chlapčiska niet, akoby sa pod zem prepadol. Myslela som, že sa tu možno medzitým ukázal. Niežeby som si robila starosti, len mi to tak napadlo.“

Signora Cocuzzová takmer nebadateľne pokrútila hlavou, akoby ju aj to stálo nevídanú námahu.

„Prepáčte,“ zašepkala.

A ďalej mlčala. Poldi sa už chcela vrátiť s účtom k baru, aby ju ďalej neprivádzala do rozpakov. Signora Cocuzzová však ešte neskončila.

„Donna Poldina...“

Poldi ju sotva počula, jej hlas znel len ako slabý závan. Prekvapená nečakane osobným oslovením sa okamžite vrátila k pokladnici, prizerala sa, ako smutná signora vyťahuje z vrecka plášťa pero, akoby to bolo ťažké závažie, a čmára niečo na zadnú stranu lístočka. Adresu v Acireale.

„Rodičia,“ vydýchla signora a podala lístok tete.

Poldi sa na okamih zamyslela. Na jazyku mala otázku, odkiaľ signora Cocuzzová pozná Valentinových rodičov. Predbežne to však nechala tak, poďakovala sa, vrátila signore účet a zmenila pôvodnú objednávku.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1. kapitola

2. kapitola