Text a photo: Aja Bufka

Design: Lída Hadaš

© Aja Bufka 2011

Elektronická verze byla vydána ve spolupráci s nakladatelstvím Pierot, spol. s.r.o

č. publikace: 616.

ISBN: 978-80-7353-545-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Aja Bufka

Jiný Svět

Hvězdné rozhovory

z

Hollywoodu

Ukázka z elektronické knihy

OBSAH

Věnování

Předmluva

Forrest J. Ackerman

Ben Affleck

Christina Aguilera

Jessica Alba

Scott Alexandr a Larry Karaszewski

Colleen Atwoodová

Dan Aykroyd a Justin Timberlake

Antonio Banderas

George Barris

Monica Bellucci

Cate Blanchettová

Ray Bradbury

Adrien Brody

Jerry Bruckheimer

Edita Brychta

Tim Burton

Nicolas Cage

James Cameron

Jackie Chan

Rob Cohen

Francis Ford Coppola

Marion Cotillardová

Penelope Cruzová

John Cusack

Johnny Depp

Leonardo DiCaprio

Vin Diesel

Robert Downey Jr.

Zac Efron

Roland Emmerich

Dakota Fanningová

Anna Farisová

Colin Farrell

Larry Flynt

Harrison Ford

Miloš Forman

Brendan Fraser

Andy Garcia

Aňa Geislerová

Agnieszka Hollandová

Dustin Hoffman

Anthony Hopkins

Kate Hudsonová

Cher

Markéta Irglová

Elton John

Nicole Kidmanová

Laszlo Kovacs

John Lasseter

Dino De Laurentiis

Heath Ledger

Ang Lee

George Lucas

Frank Miller

Mike Nichols

Ed Norton

Ivan Passer

Robert Pattinson

Jan Pinkava

Juraj Pipasík

Sydney Pollack

Natalie Portmanova

Dennis Quaid

Ivan Reitman

Robert Rodriguez

Eli Roth

Mickey Rourke

Martin Scorsese

Kristen Jaymes Stewartová

Jan a Zdeněk Svěrák

Quentin Tarantino

Billy Bob Thornton

Benicio Del Toro

John Travolta

Mark Wahlberg

Michael York

Reneé Zellwegerová

Robert Zemeckis

VĚNOVÁNÍ

Tuto knihu věnuji Daně, se kterou jsem společně poznal, že peníze na stromech nerostou ani v Americe. A také dceři Karolíně, která mě dokázala přesvědčit studiem na Harvardu, že když si člověk něco vysní, nikdy by od toho neměl ustoupit, i když to právě ihned nevyjde.

PŘEDMLUVA

Film umožňuje lidem vstoupit do jiného světa, hodinu a půl být někým jiným, a prožívat smyšlené i skutečné příběhy postav na jejichž dobrodružství se podílíme prostřednictvím stříbrného plátna. Zkušenosti ze životních příběhů jiných ve filmu mohou být skutečně zábavné i poučné, a jestli je snímek dobrý, dokáže být odhalením sebe a společnosti ve které žijeme.

Rozhovory posbíranými v posledních letech jsem se snažil ukázat, že herci, filmaři a umělci v Hollywoodu se v tom od ostatních lidí neliší. Mají stejné starosti, podobné touhy a prožívají stejné sny. Někteří jsou více přemýšliví a jiní více emotivní. Občas srší humorem, baví sebe i okolí, a nebo se vztekají nad obyčejnou otázkou, která se může nechtěně dotknout jejich problémů v osobním životě.

Vzhledem k tomu, že noviny, časopisy i elektronická média v České republice a na Slovensku mají omezenou plochu, a nebo musejí dát přednost nepředvídaným aktualitám, řada mých interview musela být krácena, a nebo i vyřazena. Rozhodl jsem se proto knižně vydat kompletní rozhovory z posledních let s herci a filmaři v „Továrně na sny.“ Záměrně jsem je neupravoval, i když se často mnoho změnilo od doby jejich vzniku. Někteří tvůrci odešli do filmařského nebe, jiní vstoupili do manželství anebo se rozvedli a jejich tvůrčí přání se vyplnila anebo propadla.

Přál bych si proto, aby laskavý čtenář, bral sebrané rozhovory jako dokument z Hollywoodu v době, kdy se objevily nové filmové technologie, které změnily nejenom samotné natáčení, ale i náplň médií s rostoucím apetitem veřejnosti po zpravodajství ze života celebrit.

Made in Hollywood

Hlavní město filmového průmyslu prožívá v prvním desetiletí nového tisíciletí nejenom digitální technologickou revoluci, ale i přesun výroby. Velká studia se stále více věnují distribuci a výrobní rizika přenechávají nezávislým skupinám. Těm zaměstnanecké unie (ani nikdo jiný) nemohou bránit při realizaci v levnějších místech na celém světě. Prim mezi nimi donedávna hrála i Praha s kvalitním technickým zázemím, a dlouholetou úspěšnou filmovou historií. Jenom těžko potkáte v Los Angeles nějaku hvězdu stříbrného plátna, která by v poslední době nenatáčela v České republice. Díky tomu vznikla řada mých rozhovorů mnohem snáze.

Vztahy mezi novináři a celebritami jsou v Hollywoodu tajenkou ukrytou v protikladných extrémech. Na jedné straně je rozšířena populární představa, že slavní umělci jsou oběti, o kterých bulvár získává informace někdy opravdu dotěrnými metodami. Na opačné straně panuje názor, že většina známých osobností je ochotná se jakkoliv zviditelnit, aby si upevnila popularitu, a tím i několikamilionové příjmy.

Ve skutečnosti je vše mnohem složitější. Novináři se snaží setkat s celebritami tváří v tvář, aby dostali přímé odpovědi. To se povede přes speciálně dohodnuté rozhovory, anebo předem oznámené tiskové konference a slavnosti před premiérou filmu. Ohromné vzdálenosti v USA a pracovní zaneprázdněnost hvězd si z časových důvodů často vyžaduje i telefonní interview. Není divu, protože v Hollywoodu je registrováno více jak tři a půl tisíce novinářů z celého světa, a tak je zatěžko každému vyhovět. Z marketingového hlediska mají přednost zástupci tiskových agentur, deníků a časopisů z vlekých a průmyslově vyspělých států. Na novináře z menších zemí často zbývá rozhovor s celebritou u kulatého stolu, jindy na tiskové konferenci, kdy je potřeba se spokojit s maximálně třemi dotazy a doufat, že někdo z ostatních kolegů položí navazující otázky.

V mém případě se proto ukázal „Praguewood“ nedocenitelnou pomocí, protože většina rozhovorů byla umožněna přes osobní známosti a doporučení. Horliví publicisté hvězd se i přesto někdy ještě snažili, před začátkem interview, vydat seznam otázek na které by si přáli, abych se jejich klienta nikdy nezeptal.

Snad nejslavnější žijící tazatel Larry King ze stanice CNN, který se mimo jiné proslavil podle Wikipedie čtyřiceti tisíci rozhovory a širokými kšandami, tvrdí, že se nikdy na rozhovory nepřipravuje, protože chce dostat co nejsyrovější výsledek. Je to originální způsob, ale on si ho může dovolit. Většině „bezejmenných novinářů“ nezbývá než předem zhlédnout film, o kterém bude řeč, nastudovat historii, tvorbu hvězdy a navíc doufat, že ta bude mít dobrou náladu a odpoví i na nepříjemné otázky. Je proto pochopitelné, že všichni novináři se touží setkat s celebritami nezávisle. To se povede jenom výjimečně přes speciálně dohodnuté rozhovory. U Miloše Formana pomáhá například i znalost karetní hry mariáš, Jack Nicholson je fanatický fanoušek losangelských basketbalistů Lakers a rád hraje golf, s Alanem Aldou se může snaživý autor sejít na tenisovém kurtu.

S mnoha populárními osobnostmi je možno i povečeřet. Často to umožňují dobročinné aukce na podporu některé neziskové nadace. Bývá to jedna z nejoblíbenějších cen. Pokud je redakce movitá a ochotná zaplatit za večeři částku od pěti tisíc dolarů za legendu Debbie Reynoldsovou (Zpívání v dešti) až po padesát tisíc s Richardem Gerem (Pretty Woman), bude její zástupce mít možnost strávit večer a projít se s hvězdou po hollywoodském bulváru slávy, navštívit restauraci podle vlastního výběru a zeptat se i na otázky, které jsou osobní. Vzájemná důvěra mezi celebritou a novinářem hraje veledůležitou roli, stejně jako místo setkání a povolení k fotografování, zvláště u hereček, které se často snaží redaktorům vnutit vlastní naaranžované fotky, aby se veřejnost, studia a konkurence nedozvěděly, že se objevily první vrásky, šedivý vlas... Nedávno tak nabízela jedna hvězda vlastní fotografie, kus k otištění v časopisech za pouhé dva a půl tisíce dolarů!

Délka rozhovoru je většinou standardních dvacet minut, nebo přibližně patnáct otázek, během kterých je potřeba získat všechny informace. Jsou však i výjimky, mezi kterými patří u novinářů k nejoblíbenějším Dustin Hoffman. Nikým se nenechá rušit, dokud si sám není jistý, že rozhovor (z vlastního hlediska) úspěšně absolvoval, a tak z povolených dvaceti minut bývá často i hodina. Kameraman Laszlo Kovacs byl rozený vypravěč a Martin Scorsese je milovník historických filmů, který nikoho od interview nepustí, pokud nepochopí jeho vášeň. Jindy se však dostane celebrita do rukou publicistů, kteří bezostyšně udělají z dvaceti minut polovinu, aby předvedli, že i oni jsou důležití. Řada herců také na tiskovkách k premiérám filmů předchází bulvárním zprávám a své osobní problémy řeší často pomocí kouzelného, „No comment!“

Součástí této publikace jsou kromě rozhovorů i fotografie zajímavostí z historie filmového průmyslu, protože Hollywood nežije jenom celebritami, ale i mentalitou, která někdy opravňuje k doměnce, že se jedná o „Jiný svět“...

FORREST J. ACKERMAN

Všechny příšery světa

Největší soukromá sbírka na světě z oblasti hororu, sci-fi a fantastických pamětihodností obsahovala více než 300 tisíc filmových rekvizit, 50 000 knih a kompletní sety 200 sci-fi časopisů z celého světa. Byla výsledkem seriózního zájmu a více jak půl století sběratelství herce, učitele, spisovatele a vydavatele Forresta J. Ackermana.

K němu se chodili slavní filmaři učit. Ackerman byl v těchto kruzích lépe znám jako „Forrie“. Dlouhou dobu pracoval jako literární agent a ve 20. století zastupoval skoro všechny legendy Zlatého věku science fiction včetně Bradburyho, Isaaca Asimova a dalších. Byl dlouholetým vydavatelem časopisu Slavná filmová monstra a podařilo se mu uchovat pro příští generace vše od kopie originálního robota z Metropolis a modelu King Konga až po miniatury z filmů Války hvězd, Blízká setkání třetího druhu, Gremlini a dalších. Svá „studia“ si tady odbyli takoví filmoví velikáni jako Steve Spielberg, John Landis a mistr hororu Steven King. Kolekce Dona Posta, světoznámého maskéra monster byla umístěna v bývalém dětském pokoji. Dávno před výrobou hrůzostrašných forem z umělé hmoty ji tvořily posmrtné masky sejmuté slavným hercům tohoto žánru, jako otisk tváře Vincenta Price z roku 1957 či Borise Karloffa z roku 1931. Dole ve sklepě byly skutečné poklady „Zlatého věku hororu“ – strašidelné modely a kostýmy hollywoodských představitelů tohoto žánru – Bely Lugosiho, Petra Lorrea, Lona Chaneye a dalších herců. Vzpomínky na jejich slavné kolegyně, které byly na plátně terorizovány právě Frankensteinem, Draculou, Mumií či vlkodlakem byly mezi nimi.

Na zahradě s překrásným výhledem na centrum Los Angeles odpočíval model ponorky z filmu Atlantis. Snad takhle nějak zjednodušeně bylo možno popsat zdejší království. „Forrie“ měl příbuzné i v Bratislavě, s nimiž si psával v esperantu, protože se nikdy slovensky nenaučil.

Ackerman se dožil dvaadevadesáti let. Těsně před jeho smrtí v prosinci 2008 se však mnoho změnilo. Už po několik let nevlastnil svoji překrásnou kolekci. Více jak stovka předmětů z ní je vystavena v muzeu Sci-fi v Seattle, zbytek byl vydražen na internetovém webu eBay, jiná část byla zapůjčena muzeím a dům byl prodán, aby z výtěžku byla financována legální právní bitva s bývalým obchodním partnerem Rey Ferrym kvůli porušení trademark proslulého Dr. Acula.

K rozhovoru jsme sešli ještě v jeho proslavené „Ackermansion“ na kterou byla jeho vila, v losangelské městké části Los Feliz, mezi znalci přezdívána. Ackerman byl skutečným zázrakem, mužem nekonečné vlídnosti a rozeným šprýmařem. Hosty, novináře a studenty prováděl vlastním domem se vzpomínkami na různé předměty své unikátní kolekce.

Jak velká je vaše sbírka a co vše obsahuje?

Kvůli mému hobby jsem se musel už dávno přestěhovat. V mém domě je osmnáct pokojů hrůzy. Jsou v nich uskladněny řady knih, plakátů, časopisů, fotografií, modelů a masek. Od padesátých let mě navštívilo 50 000 fanoušků. Každý týden, když jsem doma, mám v sobotu otevřené dveře pro veřejnost.

Co je váš nejmilejší film?

Jeden jsem viděl skoro stokrát. Je to Metropolis. Příběh o budoucnosti, ve kterém nakonec ženský robot uhoří. Moc se mi líbil a tak jsem zaměstnal dva mladíky, kteří ho během roku a půl dokonale zrekonstruovali. Je ve vitríně v předpokoji.

Proslavil jste se jako herec ve více jak 250 filmech. Které patří podle vás k těm nejzajímavějším ve vaší kariéře v tomhle oboru?

V Amazon Women On the Moon jsem představoval prezidenta Spojených států. Potom už mě nikdo nezaměstnal a jediný co jsem hrál, byl soudce v Nudist Colony of the Dead. Byl jsem mezi naháči a uvědomil jsem si, že je to velký propad z pozice prezidenta celých Spojených států. Možná i to byl důvod, proč jsem se stal proto spolu producentem snímku Vampirella.

Mimo horory a sci-fi, které žánry vás více zajímají?

Snad všechny. Mám skoro dva a půl tisíce video kazet a každá je osmihodinová. Znamená to, že na každé jsou čtyři filmy. Mám rád snímky jako Casablanca, History Is Made At Night a The African Queen, v základě se dá říct, klasiky.

Je pravdou, že jste uvedl na svět slovo sci-fi?

V roce 1954 jsem jel autem a poslouchal rádio. Hlasatel něco povídal o Hi-Fi. Protože science fiction byla na mém jazyku od roku 1929, podíval jsem se do zpětného zrcátka a vyplázl jazyk. Na jeho konci bylo k němu připojeno slůvko sci-fi.

Pozorný návštěvník u vás může najít i knihy Karla Čapka. Jak jste se k nim dostal?

Možná mi v tom pomohl obdiv a krása herečky, která pocházela z Československa. Seznámil jsem se s Florencí Marvyovou v hororu Planeta krve. Proto zde při prohlídce najdete v jednom z moha regálů i sošku Golema, kterou jsem dostal od fanoušků Asociace Science Fiction v Praze, která vydala moji knížku Úžasné příběhy.

Co slavné filmaře na hororech a sci-fi zaujímá?

Ti všichni došli k poznání, že duše člověka je obohacena nikoliv slovy, ale poznáváním. Tak třeba Fantom Opery je zloduch, kterého láska přetvořila. Vlkodlak, který zabíjí lidi, za měsíčního úplňku zkouší zemřít v každém novém filmovém pokračování, protože věří v dobro. Ve Frankensteinovi člověk vytvořil zrůdu, za kterou odmítnul převzít zodpovědnost. Mumie ze stejnojmenného filmu přišly znovu k životu jenom proto, že chtěly dokončit to, co se jim nepodařilo v minulém životě. Nakonec i Dracula, jediná záporná postava, si sám přál skutečnou a trvalou smrt, aby tak skoncoval s vražděním. Tyto příběhy jsou vlastně smutná poznání, v nichž zrůdy všech velikostí a barev se vždy zamilují do překrásných žen. Potom jejich příšerná ošklivost a tím ojedinělost způsobí, že nakonec jsou zničeny díky nepochopení lidí, kteří se jich báli.

Los Feliz, Ackermanova vila, 3. 5. 1995

BEN AFFLECK

Gone baby gone

Pětatřicetiletý Ben Affleck debutoval jako režisér snímkem Gone Baby Gone. Zadaptoval příběh o problémech s únosci dětí podle Dennise Lehana. Ten se proslavil románem Tajemná řeka, který úspěšně zfilmoval Clint Eastwood.

Affleckova kariéra se v posledních letech podobala jízdě na horské dráze v zábavním parku. Chvíli nahoře a chvíli dole, většinou před objektivy nenasytných paparazziů, včetně veřejností milovaného vztahu s Jennifer Lopezovou.

V roce 1997 byl Affleck oceněn Oscarem jako spoluscénárista filmu Dobrý Will Hunting s Mattem Damonem. Už dříve se však divákům představil jako úspěšný herec. Na stříbrných plátnech kin se poprvé objevil v roce 1981 ve snímku The Dark End of the Street. Následovala řada dalších rolí, ale známým se stal až poté, co se objevil ve filmu Hledám Amy / Zoufalec, na festivalu v Sundance. Měl velký úspěch ve velkofilmu Pearl Harbor, ale i řadu propadáků včetně Gigli. Jeho poslední film Světák se dokonce do kin vůbec nedostal a šel rovnou na DVD. Díky tomu se v satirickém týdeníku Onion objevila falešná zpráva, že herec, aby se v Hollywoodu uživil, prosí o vedlejší roli v dalším pokračování série o agentu Jasonu Bourneovi. Affleck to přijal s úsměvem a jako vášnivý fanoušek baseballu to suše okomentoval: „Po čtvrté na žádný úder už nemáte nárok.“ Tahle citace pro redaktory bulvárních časopisů nebyla dostatečně zajímavá, místo toho se mu snažili do úst vložit slova, že vztah s Lopezovou poznamenal jeho kariéru. Herec, který má nyní za manželku Jennifer Garnerovou, to vysvětlil po svém: „Jsou určitě důležitější věci v Americe - jako chudoba, můj film nebo úspěchy Red Sox. Podobné poznámky ze mne dělají urážlivého hlupáka a opravdu záporného gentlemana. Takže na vysvětlenou, pokazila tahle diva moji kariéru? Ne!“

Podle neověřených informací stál jeho režisérský debut „jen“ 19 milionů dolarů. Částku, kterou dnes Affleck může pomalu požadovat za hereckou roli. Pochvaly za jeho snímek se však týkají i námětu.

Sešli jsme se na tiskovce pořádané v salonku hotelu Four Seasons. Přišel v tričku pod proužkovanou košilí s dlouhými rukávy, na krátko ostřihaný a s tváří, která prozrazovala únavu a nebyla pár dní oholená. Napohled sympaťák, se kterým si každý přeje být kamarád. Nikdo z publicistů ani agentů, jak je zde zvykem, ho nedoprovázel a nepředstavoval. Affleck k tomu měl osobní důvod, který ochotně vysvětlil: „Zajímalo mě, proč Clint Eastwood a Warren Beatty se stali modlami pro nastupující generace herců a speciálně těch, kteří se snaží režírovat filmy. Samozřejmě mají talent a jsou chytří, ale v osobním životě jsou ještě zajímavější. To, co je odlišuje od ostatních, je skutečnost, že nemají potřebu se podbízet někomu jinému.“

Čím, a proč vás zaujal tento příběh?

Zamiloval jsem se do komplexních a polarizujících lidí, kteří v něm mají hlavní role. Připadali mi neustále překvapující a zajímaví. Jediný problém byl v tom, že filmová práva patřila producentu Alanu Laddovi Jr. S ním jsme se nakonec dohodli, přestože jsem sám nevěděl, jestli dokážu adaptovat knihu do filmové podoby.

S Mattem Damonem jste dostali společně Oscary za scénář. Váš mladší bratr Casey před chvíli při press junketu tvrdil, že se vám vše podařilo, protože když jste začínali, nikomu nevadilo, že jste společně jedli pizzu z mrazáku, spali na podlaze a užívali si plně života bez peněz?

Brácha je blázen. (smích) Pravdou je, že jsme skupina pěti šesti kamarádů, kteří spolu vyrůstali a žili. Máme se rádi, a teď dokonce i spolupracujeme.

Jak se to týká Damona?

Máme spolu dohodu, ale nespočívá v tom, že spolu musíme za každou cenu dělat. Snad jen když má někdo lepší nápad, podvolíme se mu. Brzy uvidíme - snad už v roce 2008. Matt by měl hrát hlavní postavu a já režírovat. Je to ale jen jedna z věcí, které se snažíme realizovat.

Mezitím ho při psaní scénáře nahradil Aaron Stockard?

To je další kamarád. Byl mým spolužákem už na střední škole. A protože jsme oba vyrůstali v Bostonu, příběh Gone Baby Gone nás nadchnul a opravdu jsme podobně cítili, že stojí za to, aby byl zfilmován. Napomohla k tomu i skutečnost, že jsem se stal otcem a začal jsem chápat, jaký je to pocit mít dítě, za které jste ochotni položit život. Začali jsme se na příběh dívat úplně jinak, rezonoval ve mně hlouběji. Možná mělo právě moje rodičovství velký vliv na realizaci.

Z morálního hlediska?

Zaměřili jsme příběh jako konfrontaci toho, co je v životním rozhodování správné a dobré. Je to ale také o tom, že to může zanechat nemilé následky. Proč mají inteligentní lidé rozdílné pohledy na to, co je správné. Vyvstávají morální dilemata, která dokážou rozdělit i ty, kteří se milují. Sám si nejsem jistý, jak bych problém řešil v osobním životě.

Co vás vedlo k režii?

Především ten příběh. Dlouho jsem se snažil získat práva a příběh zadaptovat jako hru, ve které si zahraji. Později se ukázala možnost zfilmování. Vždy jsem si přál režírovat film, a protože jsem cítil, že tomuto příběhu velice dobře rozumím, přál jsem si zaměřit se jen na jeden obor a hereckou roli jsem vzdal.

Děj má dokonalou stavbu a zápletky, takže nebylo divu, že jsem si ho vybral k režisérskému debutu. Odehrává se ve světě, který znám a který dokážu dobře vytvořit. Přál jsem si použít mnoho přirozených prvků - jako natáčet v opravdových lokacích města s lidmi, kteří tam bydlí. Pokusil jsem se tak dodat příběhu realitu. Zajímalo mě, jestli také někdo jiný dokáže vnímat stejným způsobem. Proto jsem si říkal, jestli tomu tak skutečně je, měl bych stát za kamerou jako režisér. To byl hlavní důvod, proč jsem se takto rozhodl.

Co se týče psaní - doposud si nemyslím, že bych uměl napsat dobrou zápletku nebo dialogy a byl jsem rád, že se kamarádím s Aaronem, který mi s tím pomáhal. Proto jsem vůbec neuvažoval, že bych realizoval vlastní originální věc, a tahle adaptace mi připadala jako úžasná.

Clint Eastwood, Robert Redford a řada dalších režírují ve filmech sami sebe. Proč jste se o to také nepokusil, když se vám líbila role i námět?

Někdo to umí. Nemyslel jsem si, že to bude tak těžké, ale když jsem začal režírovat, vůbec jsem nechápal, jak to někdo dokáže. Musím se jim poklonit, protože asi nejsem natolik nadaný. Veškerou energii mi zabere jen zjistit, kam dáme kameru, co budou dělat herci, jaký úhel budeme zabírat, co to přinese příběhu atd. K tomu bych se měl vžít do postavy, kterou představuji. Myslím, že by se mi to zvládl, ale výsledek práce ani jedné  profese by nebyl podle mých představ, protože bych se tomu nedokázal stoprocentně věnovat.

Prožil jste jako začínající režisér během natáčení něco neočekávaného?

Byla toho řada. Nevěděl jsem, jaké budou vnitřní pocity někoho, kdo za film zodpovídá, a mohu říct, že byly velice intenzivní. Dnes vidím řadu věcí, které bych si přál přetočit a udělat je trochu jinak. Možná bych zvolil i jiný postup natáčení, méně používal kameru z ruky atd. Věřím přesto, že jsem dokázal udělat svoji práci, jak jsem nejlépe uměl. Nejdůležitější bylo naučit se, že nesmím pochybovat o jednotlivých klapkách. Věřím, že jsem z mnoha z nich dokázal vybrat ty nejlepší.

Bylo těžké režírovat herce kalibru Freemana?

Bylo to až zastrašující. Nakonec to dopadlo tak, že jsem v jeho scénách říkal jen: „Akce.“ Je vynikající, byl jsem rád, že přijal roli a vůbec mi moji práci neztěžoval, i když mohl. Je to profík.

Film je výsledkem spolupráce umělců z nejrůznějších oborů, a proto se nesmí zapomínat na práci celého týmu. Jako režisér jsem se musel spoléhat na milosrdenství řady činitelů a také na štěstí. Myslím, že snímek odráží všechen společný talent, a pokud došlo k nějakým chybám, mohu za ně jen já sám.

Studoval jste historii a politiku. Uvidíme proto tyto náměty častěji i ve vašich filmech?

Právě dokončuji smlouvu na tohle téma, ale zatím vám nemůžu říct žádná jména, snad jen to, že se děj odehrává na Středním východě. Není to nic specifického o Íráku, protože v téhle době je to velice komplikované, ale spíše ve stylu Syriana. Problémem totiž je, že se v Íráku vše rychle mění a mohlo by se stát, že než film přijde do kin, situace už bude vypadat jinak a váš příběh nebude nikoho zajímat. To, na čem pracuji, je politické drama z období padesátých a sedmdesátých let.

Moc se mi mimochodem na podobné téma líbil film Soukromá válka pana Wilsona. Zajímavé bylo to, že už ve své knize autor popsal, že očekával útok Sovětského svazu na Afghánistán a začal mudžahedíny ozbrojovat ještě před invazí. Doposud vláda Spojených států nepřiznala, že jsme jim pomáhali a de facto možná asi i vyprovokovali válku. Není to zajímavé?

V rozhovoru pro časopis GQ jste už v roce 2001 uvedl svoji fantazii. Pořád platí?

Jistě. Chtěl bych být jednou nezávisle bohatým, takže bych se nemusel zadlužit a mohl bych kandidovat do kongresu za obyčejné lidi, zpěváky, básníky, bankéře nebo právníky a učitele

Neuvažoval jste o tom jít ve stopách Reagana nebo Schwarzeneggera? Dokonce i vaše žena, herečka Jennifer Garnerová, nedávno v interview přiznala, že je tady určitá možnost.

To je nádherná myšlenka, speciálně od manželky. Věří mi více, než si zasloužím.

Jaký na vás měla vliv rodina?

Vždy mě zajímala politika, nakonec byla i mým hlavním předmětem na škole. Bratr je vegetarián, a tak mě seznámil s problémy zvířat v naší společnosti a s jejich ochranou. Vliv na mě měli samozřejmě i rodiče. Díky tomu jsem se naučil nebýt nevšímavý k problémům a k okolí.

Znamená to třeba, že nejíte maso?

Popravdě řečeno, snažil jsem se o to snad šest, sedm měsíců, ale onemocněl jsem díky tomu. Moje tělo, můj systém to nezvládnul. Doktoři mě prohlíželi a tvrdili, že potřebuji více proteinů, tak jsem se podřídil. Mně bezmasá strava nesvědčila, ale mému bratrovi už několik let vyhovuje.

V roce 2004 jste vyhrál v Kalifornii v šampionátu v pokeru více jak 350 tisíc dolarů nad mnohými z nejlepších světových hráčů. Věnujete se pořád této karetní hře? Údajně měl být film o pokeru vaším dalším režijním počinem.

Moc už nehraji, mám teď především rodinné povinnosti a snažím se věnovat se plně filmařině. Jinak jsem opravdu připravoval film na tohle téma, měl jsem vynikající nápad, psal jsem scénář, ale vtom přišel do kin film Štěstí ve hře s Drew Barrymoreovou. To zruinovalo můj entuziasmus, nechtěl jsem být druhým, a tak jsem tohle téma vzdal.

Budete se věnovat teď více režii, nebo herectví?

Ze sedmdesáti procent režii.

Hotel Four Seasons, Beverly Hills 30. 1. 2008

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Předmluva

Forrest J. Ackerman

Ben Affleck