Vlastimil Vondruška

HUSITSKÁ EPOPEJ IV

1438–1449

Za časů bezvládí

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2016

© Alena Vondrušková, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-6973-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Mé ženě Aleně

Prolog

Možná se vám bude zdát hloupé, co teď napíšu, ale kdyby panovníci spolu občas v dobrém poseděli a dělali přitom něco užitečného, možná by nebyly války. Když říkám něco užitečného, myslím tím, že by třeba mohli psát kroniku. Nad žádnou jinou prací nepoznáte toho druhého lépe. I když s ním třeba nesouhlasíte, mnohé pochopíte.

Já s mým bratrancem Petrem rozhodně souhlasit nemohu. Je katolík, zatímco já ctím utrakvistickou víru předků. On říká, že také ctí víru svých předků. Za ty dva roky, co se scházíme a píšeme tuhle kroniku, se s ním hádám už podstatně méně.

Je správné věřit, věřit pevně a neochvějně, neboť jen to je cesta ke spasení, ale v životě pozemském lze mít rád i hříšníky. A víte proč? Protože naše pozemské snažení je často tak malicherné a nicotné, že si spásu duše zaslouží i katolík. To není zrada mé víry! Jen jsem se začal dívat na svět laskavěji a s mnohem větším pochopením. Vždyť naše pozemská pouť je tak krátká.

Nad kronikou by si časem porozuměli snad i nepřátelé, pokud by osudy svých předků sledovali nezaujatě. A kdyby k tomu navíc jedli výtečné koláče, jaké pečou obě mé snachy. Mé snachy jsou výborné kuchařky, jako všechny ženy, které ctí kalich. Určitě jsem to už říkal. Jenže na kronice našeho rodu Prokopů pracujeme tak dlouho, že jsem o sobě prozradil asi už všechno důležité, a něco i dvakrát.

„Nejméně třikrát, milý Danieli,“ upozornil mne pobaveně bratranec Petr, který mi, jako obvykle, nahlíží přes rameno.

„Opakování je matkou moudrosti,“ upozornil jsem ho, ale nijak nakvašeně. Už jsem si zvykl na jeho poznámky. Pokud se zrovna nepokouší zpochybňovat kališnické vyznání, někdy mne dokonce pobaví.

„To je pravda,“ souhlasil, obešel stůl a posadil se do křesla proti mně. Zvedl prst na znamení, že poví něco důležitého.

A jsme doma, pomyslel jsem si. Takhle vždycky začíná, když mne chce poučovat. Je totiž přesvědčený, že jako katolík má mít hlavní slovo. Proto rád začíná hovor, i když je u mne doma jen hostem.

„Ta doba po smrti císaře Zikmunda byla tak chaotická, že bychom možná měli čtenářům povědět pár důležitých věcí, aby se v ní lépe vyznali. A abychom se nemuseli k týmž věcem neustále vracet. Zajisté souhlasíš?“

„Mám snad jinou možnost?“ zabručel jsem a posunul před něj džbánek s ležákem. Dneska jsme na stole neměli v míse koláče, ale škvarkové placky. Blíží se advent a je čas zabijaček.

„Proč bys neměl?“ podivil se a honem si kus cpal do úst. Přišel z domova jako obvykle vyhládlý. Dobromyslně se zašklebil a dodal: „Pokud máš lepší nápad, rád to udělám podle tebe.“

„Měl bych spoustu lepších nápadů. Jenže kdybych je teď řekl, nevydržím s tebou a nic dneska neuděláme,“ opáčil jsem se stejným pousmáním. Rozuměli jsme si. Jak říkám, nad společnou prací může mít utrakvista rád v rozumné míře i katolíka.

Ale v našem literátském bratrstvu bych tohle nikdy nahlas nepřiznal. Ti mladí jsou příliš zaslepení, aby se dokázali dívat na svět bez předsudků. Ostatně, já byl v mládí stejný. Takže přidám ještě jednu moudrost. Mladí by neměli psát kroniky, protože vidí všechno kolem sebe příliš zjednodušeně. Všechno je jen bílé, nebo černé. Ale skutečný život je jiný. Kroniku by měl psát jen ten, kdo věkem získá zkušenosti a zmoudří.

„Zmatky po smrti císaře Zikmunda vyplývaly ze dvou okolností,“ pokračoval bratranec Petr, když placku dojedl a polkl. „Vezmi si pero a piš!“

Tohle samozřejmě nekomentuji! Pera jsem seřízl už odpoledne a měl jsem jich před sebou celý tucet. Otevřel jsem baňku s inkoustem, dlaní láskyplně pohladil papír a rozmáchle nahoru napsal: Kronika rodu Prokopů, kniha čtvrtá. A aniž jsem čekal na jeho pokyny, začal jsem psát sám. Protože o tomhle jsem věděl rozhodně víc než on. Šlo totiž o kompaktáta.

Basilejský koncil je s utrakvisty sjednal, aby uklidnil situaci v době, kdy měli kališníci vojenskou převahu. Ale považoval je za dočasné řešení, než katolická víra v Českém království získá zpět ztracený vliv. Lübecký biskup Jan dokonce prohlásil, že Čechy jsou laboratoří, v níž se vyzkouší reformní recepty.

Mí utrakvističtí předkové ovšem kompaktáta vykládali jako vítězství husitského pojetí božího zákona a chápali je samozřejmě jako trvalou úmluvu. Ta měla ve skutečnosti řadu nevyjasněných bodů, které sice vyřešila dohoda s císařem Zikmundem, ale koncil se k nim nevyslovil, nebo je přímo zamítl. Jedním z hlavních sporů bylo uznání Jana Rokycany pražským arcibiskupem.

„Ovšem ani papež Evžen, toho jména čtvrtý, kompaktáta neuznal a bránil se rozhodnutí basilejského koncilu,“ zasáhl nedočkavě můj bratranec Petr. „Těm, kteří přijdou po nás, je třeba vysvětlit jednu zásadní okolnost. A sice tu, že každá strana chápala kompaktáta jinak. Na počátku stála dohoda s basilejským koncilem, který přijal některé vaše náboženské zásady, především přijímání kalicha laiky. Na to navazovaly dohody s císařem Zikmundem, které upravovaly pravidla náboženského života v zemi, ale současně posvěcovaly majetkové, hospodářské a správní změny, ke kterým v čase válek došlo. Stárnoucí císař je potvrdil ve své hanebnosti, aby si naklonil Čechy a ti ho přijali za krále. Přitom se však nestaral o to, že poškozuje katolickou církev. Není tedy chybou nás, katolíků, že jsme kompaktáta vykládali jen podle znění článků, jak je uváděla dohoda s koncilem. Vy, utrakvisti, jste tvrdili, že kompaktáta jsou všechny svobody a výsady, které potvrdil císař Zikmund. Ale upozorňuji, že on to udělal bez vůle papeže i koncilu a neměl na něco takového právo.“

„Oba jsme studovali právnické fakulty,“ zakroutil jsem nesouhlasně hlavou, ale hovořil smířlivě. Proč se hádat? O tohle se totiž mí a jeho předci hádají celá desetiletí, tak proč si kazit dnešní večer? „Víme dobře, že zákonem je obvykle to, co tvrdí ten silnější. I když později papežové prosadili ideu, že papež stojí nad koncilem, v době, o které teď hodláme psát, to tak ještě nebylo. Koncil dokonce zvolil vzdoropapeže a začalo další papežské schisma.“

„Poslední! A trvalo jen krátce!“ upozornil mrzutě bratranec Petr. Výtky, že by katolíci nebyli jednotní, neměl rád.

„Ano, ale tak to prostě v těch letech bylo. Píšeme historickou kroniku, ne náboženský pamflet, takže musíme chápat svět takový, jak se zdál lidem tehdy, a nikoli očima dnešní doby. Pravda totiž je, že v letech po smrti císaře Zikmunda platila kompaktáta v pojetí nás, utrakvistů.“

„To jen vy jste si je tak vykládali, ale de iure neplatila nikdy,“ ohradil se hned a jeho hlas zněl břitce. Bylo jasné, že je ochotný se hádat. To mne dost rozladilo. Mlčel jsem. „Uznávám však,“ dodal po krátké odmlce, „několik let po smrti císaře Zikmunda to u nás opravdu tak vypadalo. Ke škodě Českého království trvali na tomhle mylném výkladu představitelé stavů, urození i neurození. Proto byla cesta ke smíření ještě zatraceně dlouhá. A bolestná. V cizině se totiž na celou věc dívali jinak, a řekl bych, že podle práva. Proto si naše země podržely cejch kacířského království, i když uzavřely s koncilem dohodu, v níž bylo řečeno, že zločinem je urážet naši zemi pro přijímání z kalicha. Ale sám víš, hlas lidu – hlas boží!“

„No právě. Náš lid měl jasno. Odpověz mi upřímně, milý Petře. Hlas cizího lidu je hlasem božím, ale hlas našich předků hlasem božím nebyl?“

„Víš dobře, jak jsem to myslel, milý Danieli,“ ošil se rozpačitě, protože jsem ho zahnal do kouta.

Velkoryse jsem přikývl a dál v té věci nepokračoval. Sám jsem mu nabídl, aby formuloval do naší kroniky i druhou okolnost, o níž je třeba povědět hned v úvodu.

„Jistě, je to otázka královské koruny,“ začal chvatně, jako by si oddechl. Tohle totiž nebyla věc, o níž bychom se mohli hádat. Oba jsme věděli, že šlo o fatální problém domácí politiky.

Císař Zikmund zemřel bez mužského dědice a podle rodové smlouvy mezi Lucemburky a Habsburky se měl všech zemí ujmout zeť Albrecht, manžel Zikmundovy jediné dcery Alžběty. Jenže v předchozích letech vystupoval Albrecht Habsburský jako nesmiřitelný nepřítel kališníků a choval se k nim mnohem hůře než jeho obratný tchán Zikmund. Příliš ze svých představ nemínil slevit ani pak. To se ukázalo, jakmile s ním začala česká šlechta jednat o volební kapitulaci, jak se nazývala smlouva, kterou nastupující panovník uzavíral se svým lidem.

Proto se řada kališníků v čele s Hyncem Ptáčkem z Pirkštejna a městem Táborem vrátila k dávné myšlence, aby na český trůn dosedl polský král. To zavdalo příčinu k další domácí válce, a po smrti Albrechta Habsburského tahanice pokračovaly. I on totiž zemřel bez syna, ten se narodil až po jeho smrti a dostal jméno Ladislav, vzdělanci nazývaný Posthumus, česky Pohrobek. Nezletilé dítě sice vládnout nemohlo, ale pořád bylo jediným legitimním dědicem české a také uherské královské koruny. Tak se stalo trumfem v rukách Habsburků, kteří jeho jménem upevňovali svůj vliv u nás i v Uhrách.

„Jistě,“ souhlasil můj bratranec Petr, který v klidu dojedl placky, zatímco já psal. Přál jsem mu to, já byl po výtečné večeři. Teprve když byla mísa prázdná, ujal se slova. „Byly z toho jen zmatky. Čeští stavové, když o nás nakonec Poláci ztratili zájem, nabízeli korunu bavorskému vévodovi, pak saskému, ale nikdo ji nechtěl přijmout. Žádnému z našich sousedů se nechtělo neustále hádat s těmi tvými kališníky.“

„Nechtělo se jim dostat do sporu s Habsburky! Tak to bylo,“ opravil jsem ho. „Proto našim předkům nezbylo než spravovat zemi stejně jako v čase válek s císařem Zikmundem. Panstvo, rytíři a měšťané konali sněmy a tam se řešilo to, co by měl rozhodovat král. Zemské úřady přitom fungovaly celkem dobře, a přes nejrůznější potíže život pokračoval dál.“

„Jistě, scházel se sněm, ale mnozí dohody nerespektovali. V zemi se dál vedly šarvátky, půtky, drancovalo se, loupilo a vůbec…“

„Občas ano!“ přerušil jsem ho, tentokrát nesmlouvavě. „Jiná možnost ovšem nebyla. Vše ostatní by bylo ještě horší. A kromě toho, ti tví katolíci se většinou chovali mnohem nezodpovědněji než stoupenci kalicha.“

„Hanebná pomluva! Chceš pár příkladů?“

„Proč? I já mohu ke svému tvrzení snést řadu příkladů. Co třeba Oldřich z Rožmberka? Shodněme se raději na tom, že to bylo složitých deset let, během nichž si každý hájil své zájmy, někdo čestněji, někdo daleko za hranou zemského zákona. Až na výjimky to skoro všem procházelo. Přesto to nebyla léta bezvládí, protože fungovaly krajské sněmy, jimž se začalo říkat landfrýdy, scházel se i zemský sněm. Řekněme, že to bylo interregnum, tedy doba, kdy trůn nebyl obsazen. Tohle zažily ve svých dějinách snad všechny křesťanské země.“

„Budiž, tak to můžeme formulovat! Ale než se dáme do psaní kroniky, musíme čtenářům objasnit ještě tři důležité události v životě našich předků, které se staly těsně před smrtí císaře Zikmunda. Hovořím o roce Páně tisícím čtyřstém třicátém sedmém, jímž jsme uzavřeli minulý díl. Tys tolik pospíchal, takže jsme se k tomu vůbec nedostali.“

„Nepospíchal jsem, jen v knize nebyl už dostatek stran. Ty to dobře víš. Souhlasím však, řekněme si to teď. Ostatně, je tvoje zásluha, že se podařilo tyhle detaily objasnit. Zápisky mých předků o nich totiž mlčí.“

„Taky mi to dalo spoustu práce! Ale první kapitolu musíme začít už rokem Páně tisícím čtyřstým třicátým pátým, kdy v Žatci zuřil mor.“

KAPITOLA 1

Jindřich se snažil pohnout, ale nešlo to. Byl zesláblý a na něm ležela hromada těl. Nemohl si vybavit, co se vlastně stalo. Pamatoval si jen, že ho vezou na káře, a pak ztratil vědomí. Bylo to, jak kdyby se opil do němoty a teď se probouzel. Myšlenky se mu honily hlavou, ale byly jako voda v řešetu.

Znovu se pokusil pohnout a podařilo se mu ruku protáhnout mezerou mezi dvěma těly nad sebou. Zapřel se, ale pocítil strašnou slabost, možná na chvíli zase ztratil vědomí. Zkusil to podruhé. Těžce dýchal a panický strach v něm rostl. Netušil, kde je, netušil, kdo je, věděl jen, že se musí dostat ven. Zoufale začal volat o pomoc, jenže nikdo nepřicházel.

Sebral veškerou vůli, protože pochopil, že si musí pomoct sám. Tělo nad ním se mu konečně po strašném úsilí podařilo nepatrně poodsunout tak, že mohl skrčit nohy. Teď už to šlo lépe. Zapřel se jimi a z posledních sil odvalil jiné tělo, které tížilo jeho spodek. Chvíli se kroutil a měl pocit, že se dusí. Ale pak se mu povedlo tělo přizvednout a překulit stranou na jiné mrtvoly. To tělo, které ho dusilo, bylo ženské. Pěkná tvář byla znetvořená černými boláky. Jindřich netušil, že to tělo patří jeho manželce Kristině.

Toporně se posadil a rozhlédl. Byla noc a on spočíval v mělké, ale rozlehlé jámě mezi hromadami mrtvých těl, znetvořených stejně jako to ženské. Těžce vstal a z jámy se vydrápal ven. Padl do trávy a oddechoval. Byl zcela vyčerpaný. Ruku si dal před oči, měl na ní dva černé boláky. Byly prasklé a zaschlé. Nechápal to, ale bylo zřejmé, že morové onemocnění přežil. Vdechoval do plic svěží vzduch, který vál od řeky, a snažil se vybavit si víc. Ale nešlo to. Věděl jen, že se jmenuje Jindřich. Hlavou se mu honily nejasné vzpomínky na jakousi dívku, která se jmenovala Břízka a s níž žil kdesi v lesích. Nakonec usnul.

Když se vzbudil, padala rosa a svítalo. Bylo mu chladno. Na sobě měl celkem slušné soukenné nohavice, chatrnou košili a zabalený byl do šedavého režného pláště, na jehož zádech byl namalovaný kalich. Plášť měl v půlce roztržený. Shodil ho z ramen a vrátil se do jámy s mrtvými těly. Vybral si pěkný modrý z kvalitního sukna, který stáhl z jakéhosi obtloustlého muže. Vzal mu i kožený opasek s dýkou. Když si opasek připnul, cosi jej na vnitřní straně tlačilo. Sundal ho proto a prohlédl. S potěšením zjistil, že jsou v něm zašité peníze. Celá hrst stříbrňáků, a dokonce čtyři zlaté dukáty. Věcí zemřelých morem se nebál, on ho přežil, a už mu tedy ublížit nemohl.

Uvažoval, co podnikne. Měl hlad a potřeboval si odpočinout, aby nabral síly. Od jámy vedla cesta k nedalekým městským hradbám. To město neznal. Mezi mrtvé ho však museli přivézt odtud. Zamířil k bráně, ale zrovna v té chvíli z ní vyjela kárka, tažená několika muži v šedavých pláštích a s kápěmi přes hlavu. Dva z nich měli v rukách sudlice. Zamířil k nim.

„Zůstaň, kde jsi!“ uslyšel polekaný hlas jednoho z ozbrojenců. „Jsi nakažený morem!“

„Uzdravil jsem se,“ namítl Jindřich chabě.

„Nikdo se nemůže uzdravit. Modli se za spásu své duše, ale k městu se nepřibližuj, nebo tě zabijeme. Tak to přikázali na radnici!“ varoval ho druhý.

Jindřich pokrčil rezignovaně rameny. Byl slabý, hlava ho bolela a celé tělo jej svědilo. Otočil se a zamířil po cestě nazdařbůh pryč od městských hradeb. Že to byl Žatec, se dozvěděl až mnohem později.

Asi po hodině cesty dorazil k vesnici. Hned první usedlost patřila rychtáři a byl v ní i šenk. Ale čeledín mu nedovolil vejít ani na dvůr. Hnal ho s vidlemi v rukách a ještě na něj pustil dva psy.

„Táhni!“ křičel nepřátelsky.

„Uzdravil jsem se. Mám peníze, zaplatím,“ marně prosil Jindřich.

Stejně dopadl i v další vesnici, kde se objevil kolem poledne. V břiše už cítil křeče a bylo mu jasné, že se musí stůj co stůj najíst. Jenže ovoce v zahradách ještě nedozrálo. Utrhl si alespoň hrst žita, z klasů dlaněmi vydrolil zrno a to spolykal. Vzápětí skoro všechno vyzvracel.

Nakonec se posadil na kámen u cesty. Nohy ho už neunesly. Věděl, že to je zřejmě konec. Ale necítil zoufalství, dokonce ani smutek. Svět kolem něj byl cizí, nic nepoznával a na nic se nepamatoval. Umře, ale neopustí nic, nad čím by mohl truchlit. Pouze vzpomínka na Břízku ho bolela, jenže měl pocit, že to bylo už tak dávno.

Dřímal, když tu ho probudilo vrzání kol. Otevřel oči. Po cestě se k němu blížil rozhrkaný povoz tažený krávou. Vedle něj kráčela žena neurčitého věku. Byla starší než on, robustní a na sobě měla prostou plátěnou suknici venkovanek. Hlavu měla zavinutou do bílé loktuše.

Když ho uviděla, na okamžik se zarazila a zkoumavě si ho prohlížela. Ale vypadal tak zbědovaně, že odhodlaně pokračovala v cestě. V ruce držela hůl a tu pevněji sevřela. Jindřich vstal, ale zapotácel se a div se nesvalil na zem. Musel se opřít o kmen břízy, která stínila v horkém odpoledni místo jeho odpočinku.

„Pomoz mi!“ řekl, když k němu dorazila. „Zaplatím ti.“

Teprve tahle poznámka ji přiměla, aby se na něj pozorněji zahleděla. Pak povoz zastavila.

„Co jsi zač?“

„Jindřich. Měl jsem mor, ale uzdravil jsem se. Věříš mi?“

„Věřím. Boláky máš zaschlé. Náš farář se taky uzdravil. Zůstal poďobaný stejně jako ty. Ale ty vypadáš mnohem hůř. Opravdu máš peníze?“

„Mám.“

„Ukaž!“

Jindřich zaváhal. Kdyby se na něj ta žena vrhla, neubránil by se. Jenže neměl co ztratit. Zadíval se jí do tváře. Měla trochu hrubé rysy, ale nezdála se zlá. Vytáhl z měšce pár stříbrňáků. Zlaťáky nechal ukryté v opasku.

„To moc není,“ konstatovala věcně. „Ale najíst ti dám. Posaď se. Najíme se spolu.“

Sáhla na korbu a vytáhla uzlíček. V pečlivě čistém plátně měla zabalené dva krajíce chleba silně namazané tvarohem. Jeden mu podala. Jindřich se na jídlo hladově vrhl, ale žena nejprve svůj krajíc požehnala a pomodlila se. Než s tím byla hotová, Jindřich dojedl. Pak jí podal tři stříbrňáky. To byla královská odměna. Jenže on si nebyl jistý, kolik vlastně co stojí. Nepamatoval si nic.

Překvapeně si peníze vzala a pak je ukryla do malého koženého měšce, který měla přivázaný k pasu. Chvíli přemýšlela, potom svůj krajíc rozlomila a půlku mu podala. Skoro mateřsky ho vybídla, aby si vzal ještě.

„A ty?“ zeptal se Jindřich. Musel se přemáhat, ale cosi mu říkalo, že je rytíř a měl by se chovat zdvořile.

„Můj ty bože!“ spráskla ruce a chvíli na něj se zájmem hleděla. Přemýšlela. „Jen si ho vezmi,“ řekla pak a hladově se zakousla do své poloviny chleba. Dojedli skoro stejně. „Jmenuji se Cecílie. Takové hloupé jméno. Otec chtěl, aby se jeho děti jmenovaly pěkně popořadě. Starší sestry jsou Anna a Barbora a mladší je Dorotka. Tak tys Jindřich. Pěkné jméno. Kam máš namířeno?“

„Netuším.“

„Ty nemáš rodinu?“

„Ráno jsem se probral v jámě s mrtvolami. Na nic se nepamatuju.“

„Takže ty ani nevíš, jestli máš manželku?“

„Asi žádnou nemám,“ připustil váhavě. „Vzpomínám si na jednu dívku, ale vím, že s tou jsem se neoženil.“

„Já jsem vdova,“ pronesla klidně. „Mám celkem pěkný statek a práce se tam pro tebe rozhodně najde. Hladovět tě nenechám. Co ty na to?“

„Proč ne?“ řekl a pocítil záchvěv štěstí. Neumře na cestě jako opuštěný pes!

Cecílie žila ve vesničce, která se jmenovala Sádek a ležela asi tři hodiny cesty od místa, kde se Jindřich podruhé narodil. Sádek se rozkládal po obou březích kamenitého potůčku v mělkém zalesněném údolí. Stál tu asi tucet usedlostí, ale jen polovina z nich měla obyvatele. Zbylé byly opuštěné, domy spálené a část polí ležela ladem. Ve vesnici žili jen dva muži. Kromě nich asi deset ženských a hromada dětí. Většina mužů zemřela v uplynulých válečných letech, protože vesničané pomáhali žateckým měšťanům v boji o kalich. Dva si navíc vzal nedávný mor. Mezi nimi i Cecíliina manžela.

„Moje jsou jen čtyři,“ vysvětlovala mu, když zastavila povoz na dvoře a kolem se seběhlo hejno dětí. „Ale starám se ještě o šest sirotků. Jsme křesťané a musíme si pomáhat.“

„Tys nám přivezla nového tatínka?“ zeptal se za všechny asi dvanáctiletý ušatý kluk a se zájmem si Jindřicha prohlížel. Pak ohrnul ret a dodal: „No, nic moc.“

Cecílie se po něm ohnala, ale kluk obratně uhnul.

„Co hnůj?“ zeptala se přísně. „Vyvezli jste ho?“

„Všechen,“ hlásil jiný chlapec.

„Už jsem hotová,“ přidala se desetiletá holčička v dlouhé bílé suknici. Na hlavě měla věneček z polních květů. „Hned donesu na stůl.“

„Já už jsem taky hotový,“ hlásil malý špunt a rukou ukazoval k ohradě vedle stodoly, kde byly zavřené husy. Právě se vrátil z pastvy a hrdě se chlubil: „Ani jedna mi neutekla!“

„Mám pět krav,“ podotkla s hranou skromností Cecílie, protože to byl značný majetek. „Vozím do Žatce na trh máslo a sýr a prodávám tam. Žito se loni urodilo a letos to vypadá taky dobře, pokud dá Bůh. Nic nám tu nechybí, akorát chlap. Až sklidíme, někdo musí zorat. Ale to já sama nezvládnu. Umíš orat?“

„Já nevím,“ přiznal se nejistě. „Ale naučím se to.“

„Taky je potřeba opravit střechu,“ vypočítávala úkoly. Přitom vypřáhla krávu a odvedla ji do stáje. „Dovézt dřevo na zimu. Kluci ho naštípají, ale v lese si ještě poradit neumějí. Spát budeš se mnou.“

Jindřich se na okamžik zamyslel, aby přesně pochopil význam jejích slov. Cecílii mohlo být kolem pětatřiceti. Jemu ještě třicet nebylo. Vypadal ovšem na svůj věk mladší. Ona kvůli těžké práci spíše starší. Měla široké boky a velká povislá prsa. Do ideálu krásy měla rozhodně daleko. Jindřichovi se znovu vybavila štíhlá a pružná Břízka. Neuměl sice tu vzpomínku zařadit, protože se jinak jeho mysl pohybovala v temnu, ale byl si jistý, že pro něj musí mít velký význam, když se mu jako jediná zachovala.

K jídlu byla prosná kaše. Jedna z dívek ji přinesla na stůl ve velké míse a Cecílie ji sama přisunula před Jindřicha, aby se jako nový hospodář najedl první. Tentokrát neudělal Jindřich stejnou chybu jako tam na cestě. Nejprve se s ostatními pomodlil, pak snědl pár lžic a zbytek přistrčil před Cecílii a děti. Ty se na jídlo vrhly stejně hladově, jako on odpoledne na krajíc chleba s tvarohem. Pošťuchovaly se a každé se snažilo pro sebe urvat co nejvíce. Cecílie tu a tam dala některému pohlavek, pokud se ke svým sourozencům chovalo příliš útočně. V jizbě se ozývalo mlaskání a panovala příjemná podvečerní pohoda.

Protože bylo léto a nadcházející noc rozhodně studená být neměla, vyhnala Cecílie všechny děti, aby se vyspaly ve stodole na seně. Sklidila ze stolu a pak se odešla umýt na dvůr. U stájí stálo velké kamenné koryto, do něhož přiváděl zčásti už ztrouchnivělý dřevěný žlab vodu z nedalekého potůčku. Byla studená a nádherně průzračná. Jindřich se vydal za ní. Stála u koryta nahá, a když ho uviděla, požádala, aby jí umyl záda. Pak mu sama svlékla šaty a pečlivě ho vydrhla, jako by myla dobytče.

„Ty boláky se ti už skoro zahojily,“ konstatovala spokojeně. „Máš zdravý kořínek a Bůh nad tebou drží ruku. To je dobře. Chlap nemá být padavka. Ten můj rozhodně nebyl. Až se osušíš, přijď.“ Trochu stydlivě ho pohladila po tváři, shýbla se pro šaty, které ležely na zemi na hromadě, a v náruči s nimi nahá zamířila přes dvůr do domu.

Jindřich ji sledoval a cítil mravenčení ve slabinách. Ne, Cecílie rozhodně nebyla krasavice, jakou by opěvovali básníci, ale byla to fortelná ženská, která nabízela všechno, co muž ke svému uspokojení potřebuje.

V noci se pomilovali k její úplné spokojenosti. Jiné práce však Jindřich k její úplné spokojenosti nezastal, protože bylo zřejmé, že se jako rolník nenarodil. Ale snažil se. Ve vesnici si ho sice dobírali, když se poprvé pokusil orat, ale přesto ho ženské Cecílii záviděly. O muže byla v posledních letech obrovská nouze.

Její sestry hospodařily společně s několika dalšími dětmi ve vedlejším statku. Cecílii přemlouvaly, aby jim ho na chvíli půjčila, protože jsou také samy, ale to ostře odmítla. Když za Jindřichem tajně přišla na pole Dorotka a pokusila se ho svést, odmítl ji, navzdory tomu, že byla na pohled rozhodně pěknější než její starší sestra.

Život kráčel v Sádku pomalými a klidnými kroky. Lidé sklidili úrodu, přišel advent a vše zapadlo sněhem. Přes den se ve stodolách obilí mlátilo cepy, večer se lidé scházeli ve vytopených jizbách, předli a bavili se. Protože byla úroda dobrá, zbylo i na pivo. Pak začal sníh tát, na polích se zazelenalo nové osení, vyrostlo a lidé znovu sklízeli. Přišel další advent. To už Jindřich oral pole jako zkušený vesničan. A Cecílie nosila pod srdcem jeho dítě.

V té době už byla vůči touhám svých sester smířlivější a občas některé povolila, aby se s Jindřichem potěšila, zvláště když se toho víc vypilo. Nic nekazilo dobré sousedské vztahy tolik, jako když ženské žily samy bez mužské náruče. Naděje, že by se do vesnice přistěhovali jiní chlapi, byla mizivá.

Jindřich se považoval za Cecíliina manžela, a jejím sestrám proto říkal švagrové. Děti, které žily v jejich domě, ho oslovovaly jako otce, ať už byly Cecíliiny nebo sirotci. Tak to prostě na vesnici chodívalo. Už dávno se přestal trápit, že si nemůže vzpomenout na nic ze svého bývalého života. Rád by však věděl, kdo byli jeho rodiče a co prožil. Na těle měl několik zhojených šrámů, dříve nežil rozhodně mírumilovně. Ale časem ho podobné otázky trápily stále méně a méně. Našel nový život a byl celkem spokojený. Jen do Žatce odmítal s Cecílií jezdit. Toho města se podvědomě bál. Někdy ji doprovodil až k bráně, ale na trh musela jít sama.

Léto pomalu končilo a obilí na polích sklánělo k zemi plné klasy. Jindřich se svými třemi švagrovými sklízel úrodu. I letos byla výtečná a čekala je klidná zima a dostatek jídla. Cecílie zůstala doma. Břicho jí rostlo, a protože už nebyla nejmladší, musela se šetřit.

Jindřich odložil srp a rukou si setřel pot z čela. Ohlédl se, švagrové svazovaly snopy a skládaly je do hromad. Vesele na sebe pokřikovaly, protože doufaly, že do večera budou s celou sklizní hotové. Už dávno přestaly rozdělovat pole na Cecíliina a jejich. Společně pracovaly a společně se o úrodu dělily. Jindřich oral pole všechna, svá i jejich. Byl silný, a jakmile se práci naučil, zvládal mnohem víc než zbylí dva muži, kteří v Sádku žili. Zastal i rodinné povinnosti, protože se staral o čtyři ženy a dětí tolik, že to ani nespočítal. Občas se trápil pomyšlením, že vlastně těžce hřeší. Cosi zasuté v paměti mu však říkalo, že to není poprvé.

„Otče! Otče, pomoz!“ ozvalo se zpoza křovin a vzápětí se na strništi objevil malý Matěj, jeden z vlastních Cecíliiných synů.

„Co se děje?“ zeptal se Jindřich, položil srp a zvedl se.

„Lapkové! Tři chlapi. Přepadli nás a berou dobytek. Taky prohledávají dům.“

„Bůh nás ochraňuj!“ vykřikla Anna, padla na kolena a začala se modlit. V očích měla slzy.

Jindřich si jí nevšímal. Rozběhl se k malému Matějovi. U keřů měl položenou kosu, jíž obžínal trávu kolem pole. Popadl ji a ujasňoval si: „Jaké mají zbraně?“

„Já nevím,“ zajíklo se dítě. Matka Matěje poslala, aby rodinu varoval. Měli utéct a schovat se. Tak se to na vesnicích dělávalo. Vojákům se postavit nešlo a lepší bylo zachránit holý život. Cecílie věděla, že jí může pomoci jen Bůh. Ale ti ostatní se mohli zachránit útěkem. Lapkové obvykle zbytečně nezabíjeli. Pobrali, co chtěli, a zmizeli. Měla tedy naději přežít.

Jindřich se rozběhl k vesnici. Pole leželo kousek za usedlostí, a tak se dostal přes humna nepozorovaně až do stodoly. Vůbec nepřemýšlel, tělo jako by samo vědělo, co má podniknout. Kosu opřel o stěnu a ze špalku vytrhl sekeru. V tu chvíli vrazil dovnitř jeden z lapků s mečem v ruce.

„Pokrata měl pravdu,“ zabručel zlostně. „Zahlédl stín. Chlape, co tu děláš? A polož tu sekeru!“

Jindřich poslechl a rozpažil ruce na znamení, že se vzdává. Tušil, co lapka udělá. Měl přesný plán. Muž s mečem se blížil. Přitom s křivým výrazem vysvětloval, aby se nebál, že ho chce jen prohlédnout, zda u sebe nemá nějaké peníze.

„Nemám, přísahám. Prosím, nechte mne žít, urozený pane,“ koktal Jindřich jakoby ochromený strachem.

„Neboj se, já ti nechci ublížit,“ opakoval lotr. Pak zvedl meč a prudce jím máchl. Na to Jindřich čekal. Bleskurychle se sklonil, takže mu meč prosvištěl nad hlavou. Přitom uchopil do ruky kosu, která stála za ním, a jako když se seká obilí, švihl s ní těsně nad zemí. Byla ostrá a jednu lapkovu nohu téměř přesekla. Ostří skončilo pevně zaklíněné v té druhé.

Lotr zakvílel, pustil meč a zhroutil se na podlahu. Jindřich se sehnul a meč uchopil do ruky. V tu chvíli věděl, že nedrží tuhle zbraň poprvé. Byl si jistý, že ví, jak s ní zacházet. Jako by to dělával denně, meč zvedl a jedním úderem ukončil život těžce zraněného nepřítele. Mlat kolem se barvil krví.

„Co to bylo za křik?“ ozval se ze vrat hrubý hlas a vzápětí dovnitř vrazil druhý lapka. Měl na sobě drátěnou košili, na hlavě přilbici a v ruce rovněž meč. Rychle pohledem zhodnotil situaci a pak se na Jindřicha vrhl. Posměšně si měřil vesničana s mečem v ruce. Byl zkušený válečník a věděl, jak těžké je tuhle zbraň dobře ovládat. Podle jeho názoru neměl ten mládenec nejmenší šanci. A jeho druh musel být pitomec, když se nechal od nějakého vesničana zabít.

Jindřich potěžkal meč, ruka si potřebovala zvyknout na jeho váhu. Rozhlédl se, aby měl představu, kam může ustoupit a jaké překážky má v cestě. Pak už na to nebude čas. Ve stodole moc místa nebylo, ale to dávalo výhodu spíše jemu. Muž v drátěné košili byl rytíř, v žádném případě ho podceňovat nesměl. Ale nebál se ho.

Ostří se srazila. Jindřich stál pevně, byl po otci Joštovi silák. Ustoupit tedy musel lapka. Na jeho tváři se mihl výraz překvapení. Ale hned zaútočil znovu. Byl si jistý, že to byla jen náhoda. Sedlák nemohl umět bojovat mečem! Naznačil výpad a pak ťal z opačné strany. K jeho neobyčejnému úžasu však ten mládenec jeho výpad lehce vykryl, jako by byl zkušený šermíř. Zaklel a vrhl se znovu do boje. Jindřich odrážel jeho výpady lehce, ale stále se jen kryl. Věděl, že tohle útočníka ukolébá. Potřeboval jistou ránu. Nepřítel měl zbroj, zatímco Jindřich nikoli. Nemohl tedy riskovat výpad, jímž by soka jen zranil, byť třeba těžce. Přitom by se však odkryl a mohl by to pořádně schytat sám.

Konečně lapka udělal chybu. Útok Jindřich odrazil a hned pak další. Lapka musel udělat rychlý krok dopředu, a nestál tedy na nohách zcela pevně. Místo aby se stáhl a kryl se, lehkomyslně ťal znovu a spoléhal na náhodu. Jindřich ustoupil, a když ho soupeřův výpad minul, udeřil do jeho meče z opačné strany, aby soka co nejvíce vychýlil. Povedlo se. Lapka zakolísal a Jindřich mu svou zbraň bleskurychle vrazil pod břicho, tam, kde končil lem zbroje.

Lapka vykřikl, pokusil se ještě o jeden výpad, ale Jindřich stihl odskočit. Svůj meč musel nechat zabodnutý v jeho těle.

„Ty pse…,“ sykl muž a zhroutil se na mlat.

Jindřich nemínil ztrácet čas. Někde musel být ještě ten třetí. Z těla mrtvého soka vytáhl meč a vyběhl na dvůr. U vrat stodoly stál osedlaný kůň a u sedla visela kuše a toulec se šipkami. U východu ze dvora na náves seděl na koni třetí lapka a na provaze držel tři krávy, které se zrovna chystal vyvést ven.

„Nech je být!“ houkl na něj Jindřich.

Lapka se zarazil, pak provaz pustil a seskočil na zem. Pochopil, že se jeho druhům muselo něco stát, a tohle nemínil nechat být. Tihle vesničtí burani si to pořádně odskáčou! Vrazil do domu a vzápětí vyvlekl na zápraží vzpouzející se Cecílii. Posměšně křikl: „Podívej se, ty zvyjebanče, co s ní udělám. Nechtěl by sis prohlédnout své dítě? Hned ho uvidíš!“

Zvedl tesák, aby jí ho vrazil do břicha.

Jindřich popadl do ruky kuši. Na zlomek vteřiny zaváhal. Lotr na zápraží se pobaveně rozesmál. Ani on to se samostřílem neuměl. Chtělo to léta cviku. To uměl jen hejtman, který jim velel.

V tu chvíli se Jindřichovi před očima mihlo okénko ve věži hradu Příběnice, kde kdysi věznili jeho otce Jošta a kněze Korandu. Uviděl štít v ulici, do kterého se trefil, když ho do svého houfce přijímal Jakoubek z Vřesovic. Ve zlomku vteřiny mu hlavou proběhl celý jeho život. Teď už věděl, kdo doopravdy je.

Natáhl tětivu, vložil šipku, zvedl samostříl, rychle zamířil a stiskl spoušť. I když to bylo od stodoly na zápraží nejméně padesát kroků, lapku zasáhl do krku přesně ve chvíli, kdy se chystal Cecílii probodnout.

Lotr vykřikl a zhroutil se na zem. Jindřich odhodil kuši a rozběhl se k domu. Sevřel Cecílii do náruče. Chvěla se a v očích měla slzy. Objala ho, a i když to jindy nemívala ve zvyku, řekla, že ho miluje.

„Já tebe taky,“ odpověděl poctivě.

„Ohlásíš to v Žatci?“ zeptala se, když se konečně vymanil z její náruče. Nechtěla se ho pustit a nepatrně se třásla.

„Ne! Ty mrtvé zahrabeme v lese, zbraně se nám mohou hodit a koně taky. Alespoň už nebudu muset do pluhu zapřahat krávy. Na tomhle přepadení jsme vydělali.“

„Bůh nad námi držel ruku,“ souhlasila. Ale přitom si ho trochu podezřívavě měřila. I jí bylo zřejmé, že tohle nebyl zdaleka jeho první boj v životě. Jindřich jí však nemínil nic vysvětlovat. Kdysi opustil Břízku a pak toho léta litoval. Nechtěl udělat stejnou chybu. Tady byl doma a měl ji, její švagrové i všechny děti rád. A cítil za ně odpovědnost. Pravda, tenhle život neskýtal příliš vzruchu, ale byl určitě lepší než to, co zažil jako voják.

Večer se pak dlouho modlil za spásu duše své zemřelé manželky Kristiny. O měsíc později se dozvěděl, že po smrti je i jeho otec Jošt. Neměl, kam by se vracel.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

KAPITOLA 1

Rok Páně 1438

Rok Páně 1439

Rok Páně 1440

Rok Páně 1441

Rok Páně 1442

Rok Páně 1443

Rok Páně 1444

Rok Páně 1446

Rok Páně 1447

Rok Páně 1448