Penelope Douglasová

NÁDYCH

Copyright © 2013 by Penelope Douglas

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with

New American Library, an imprint

of Penguin Publishing Group, a division

of Penguin Random House LLC.

Translation © 2016 by Klára Kruteková

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Bully (Penguin Random House,

New York 2014) preložila Klára Kruteková.

Redigovala Zuzana Púčeková.

Korigovala Hana Brunovská.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 908. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4754-3

Pre dámy...

V každom úprimnom ženskom srdci je iskra

božského ohňa, ktorá drieme skrytá v dňoch

prosperity, no vznieti sa, zažiari a vytryskne

v časoch nešťastia.

WASHINGTON IRVING

1. kapitola

Pred rokom

„NIE! TU ZABOČ,“ zajačala mi do pravého ucha K. C.

Gumy na otcovom Forde Bronco zapišťali, ako som ostro zahla do ulice plnej zaparkovaných áut.

„Vravela som, že šoférovať máš radšej ty,“ zamrmlala som, hoci sa nerada vozím v aute, keď šoféruje niekto iný.

„A zakrývala by si si tvár zakaždým, keď na oranžovej nepridám? To teda nie!“ zareagovala K. C. na moju výčitku, akoby mi čítala myšlienky.

V duchu som sa zasmiala. Moja najlepšia priateľka ma pozná až príliš dobre. Mám rada rýchlosť. Vždy kráčam tak svižne, ako ma moje nohy dokážu niesť, a jazdím tak rýchlo, ako sa v rámci predpisov dá. Náhlila som sa na každú stopku aj k červenej. Náhlim sa a potom čakám. To som celá ja.

No vo chvíli, keď som z diaľky začula dunenie hudby, chuť náhliť sa ma úplne prešla. Ulicu lemoval rad áut, čo len dokazovalo, aká významná je párty, na ktorú mierime. Zvierala som volant a zahla do uličky za domom, v ktorom sa párty konala.

„Nemyslím si, že je to dobrý nápad, K. C.,“ namietla som... znova.

„Bude to v pohode, uvidíš.“ Potľapkala ma po nohe.

„Bryan pozval Liama. Liam pozval mňa a ja teba.“ Jej pokojný, monotónny hlas však moje napätie vôbec neuvoľnil. Odopla som si pás a pozrela sa na ňu. „Ale upozorňujem ťa... ak sa tam nebudem cítiť dobre, vypadnem. A ty pôjdeš domov s Liamom.“

Vyliezli sme z auta a vykročili cez ulicu. Ako sme sa blížili k domu, rámus vzrastal.

„Ani náhodou. O dva dni odchádzaš, takže dnes sa zabavíme, nech sa deje čokoľvek.“ Jej výhražný tón ma ešte viac rozrušil.

Ako sme kráčali po príjazdovej ceste, písala správu. Pravdepodobne Liamovi. Jej frajer dorazil o niečo skôr, väčšinu dňa strávil s kamarátmi pri jazere, zatiaľ čo my s K. C. sme nakupovali.

Na trávniku pred domom sa povaľovali červené plastové poháre a ľudia sa premávali dnu a von a užívali si voňavú letnú noc. Niekoľko chalanov, ktorých som poznala zo školy, vyletelo von z hlavných dverí, naháňali sa, rozlievali nápoje.

„Čau, K. C. Ako sa máš, Tate?“ Tori Beckmanová sedela medzi dverami s pohárom v ruke a kecala s chlapcom, ktorého som nepoznala. „Hoď kľúče do misky,“ prikázala mi a znova sa venovala chlapcovi.

Chvíľu mi trvalo, kým som pochopila, čo odo mňa žiada. Chcela, aby som odovzdala kľúče od auta.

Asi aby niekto nešoféroval opitý.

„Ja nebudem piť,“ snažila som sa prekričať hudbu.

„Ale môžeš si to rozmyslieť,“ nedala sa presvedčiť. „Ak chceš ísť dnu, musíš tu nechať kľúče.“

Nahnevane som sa prehrabala v kabelke a hodila do misky zväzok kľúčov. Pomyslenie, že sa vzdávam jedného zo svojich záchranných lán, ma vytáčalo do nepríčetnosti. To, že som zostala bez kľúčov, znamenalo, že nemôžem rýchlo vypadnúť, ak sa mi zachce. Alebo v prípade potreby. Čo ak sa opije a zmizne? Čo ak si niekto omylom vezme moje kľúče? Vtom som si spomenula na mamu, ako mi vravievala, že nemám dávať otázky typu „čo ak“. Čo ak Disneyland zatvoria, kým tam dorazíme? Čo ak sa v obchode minú všetky gumené medvedíky?

Zahryzla som si do pery, aby som potlačila úsmev pri predstave, ako ju moje nekonečné otázky hnevali.

„Fíha,“ zakričala mi K. C. do ucha, „pozri sa dnu!“

Ľudia, naši spolužiaci, aj neznámi, sa natriasali v rytme hudby, smiali sa a zabávali. Už pri pohľade na ten ruch a nadšenie sa mi zježili chĺpky na rukách. Dlážka vibrovala od basov z reprákov, z toľkého hmýrenia na jednom mieste som takmer onemela. Ľudia tancovali, blbli, skákali, pili a hrali futbal (áno, futbal) v obývačke.

„Tak toto mi neskazí ani on,“ vyhlásila som hlasnejšie, než mávam vo zvyku. Vari žiadam priveľa, keď sa chcem pobaviť na párty s najlepšou priateľkou pred odchodom na rok z mesta?

Pozrela som sa na K. C., pokrútila hlavou a ona na mňa chápavo žmurkla. Vybrali sme sa do kuchyne, ruka v ruke sme si razili cestu hustým davom.

V obrovskej kuchyni, tajnom sne každej matky, som preskúmala bar na ostrovčeku v strede. Žulovú dosku pokrývali fľaše s alkoholom, dva litre sódy, poháre a vedierko s ľadom v umývadle. Vzdychla som si a vzdala sa nádeje, že v tú noc zostanem triezva. Opiť sa bolo príliš lákavé. Čo by som dala za to, keby som mohla aspoň jednu noc na všetko zabudnúť.

S K. C. sme občas ochutnali zo zásob alkoholu našich rodičov a bola som aj na niekoľkých koncertoch mimo mesta, kde sme trochu flámovali. Hoci som považovala za vylúčené, že by som si v prítomnosti podaktorých ľudí mohla dovoliť stratiť nad sebou kontrolu.

„Čau, Tate! Poď sem, zlatko,“ objala ma Jess Cullenová cestou k baru. „Budeš nám chýbať. Francúzsko, čo? Na celý rok?“ Uvoľnila som stuhnuté plecia a objatie opätovala. Už som sa necítila tak kŕčovito, ako keď som vošla. Okrem K. C. tam ešte aspoň jedna osoba bola rada, že ma vidí.

„Vyzerá to tak,“ prikývla som a povzdychla si, „už som dohodnutá s hostiteľskou rodinou a zapísaná do školy a vrátim sa do štvrtáku. Podržíš mi zatiaľ miesto v tíme?“ Jess sa v tú jeseň uchádzala o miesto kapitánky tímu cezpoľného behu, súťaže patria medzi to málo vecí na strednej, ktoré mi vo Francúzsku budú chýbať.

„Ak sa stanem kapitánkou, zlatko, tak sa o svoje miesto báť nemusíš,“ sľúbila mi opito. Jess bola ku mne vždy milá, aj napriek klebetám, ktoré sa o mne rok čo rok rozchyrovali, a žartíkom, ktoré všetkým pripomínali, že som vďačným terčom posmechu.

„Ďakujem. Uvidíme sa ešte?“ Pridala som sa ku K. C.

„Hej, ale ak by sme už na seba nenatrafili, tak veľa šťastia vo Francúzsku,“ kričala a pokúšala sa vytancovať z kuchyne.

Hľadela som za ňou, no razom mi zamrzol úsmev na tvári. Hrôza mi ochromila hruď aj žalúdok.

Nie, nie, nie...

Do kuchyne vošiel Jared a ja som zmeravela. Práve jeho som nechcela stretnúť. Stretli sa nám pohľady, zatváril sa prekvapene a vzápätí znechutene.

Hej. Ten výraz typu „nemôžem sa na teba ani pozerať, zmizni mi z očí“ som poznala veľmi dobre.

Všimla som si, ako zaťal zuby a mierne zdvihol bradu, akoby sa práve rozhodol mi ublížiť. Zastavil sa mi dych.

V ušiach mi búšilo, v tej chvíli som si priala byť stovky kilometrov ďaleko.

Chcem hádam až tak veľa? Len jednu noc sa normálne zabaviť ako tínedžerka.

Ako sme spolu vyrastali vo vedľajších domoch, často som si pomyslela, že Jared je najlepší človek na svete. Milý, štedrý a priateľský. A ten najkrajší chlapec, akého som kedy videla.

Husté hnedé vlasy mu ladili s olivovou pokožkou a jeho nádhernému úsmevu, teda keď sa usmieval, sa nedalo odolať. V škole ho dievčatá tak vytrvalo sledovali, že narážali do stien. Skutočne narážali.

Ale ten chlapec sa kamsi stratil.

Rýchlo som sa otočila a zbadala K. C. pri bare. Snažila som si naliať aj napriek tomu, že sa mi triasli ruky. Naliala som si len sprite, ale v červenom pohári to vyzeralo, že pijem alkohol. Keď som už o ňom vedela, musela som zostať triezva.

Obišiel bar a postavil sa rovno za mňa. Celé telo mi obliala horúčava, ako ma znervóznila jeho blízkosť. Keď sa hruďou obtrel o tenkú látku môjho tielka, do žalúdka mi udrela tlaková vlna. Upokoj sa. Upokoj sa, do pekla!

Nabrala som si ľad, hodila ho do pohára a nútila sa zhlboka dýchať. Vykročila som doprava, aby som sa mu vyhla, no natiahol ruku po pohár, čím mi zatarasil únikovú cestu. Keď som sa snažila vopchať medzi ľudí po ľavici K. C., druhú ruku načiahol tentoraz po Jacka Danielsa.

V hlave mi vírilo desať rôznych scenárov, čo by som mohla v tej chvíli urobiť. Čo keby som mu vrazila lakeť do brucha? Čo keby som mu do tváre vychrstla obsah môjho pohára? Čo keby som schmatla hadicu z umývadla a...?

Och, stačilo. To sa dalo len v mojich snoch. V snoch som oveľa odvážnejšia. Mohla by som vziať kocku ľadu a podniknúť s ňou veci, o ktorých Boh nemal v pláne, aby šestnásťročné dievča vedelo, len aby skrotol.

Čo keby? Čo keby?

Mala som v úmysle vyhnúť sa mu a zrazu sa ocitol rovno za mnou. Jared robil všetko, len aby som sa cítila nesvoja. Nezastrašoval ma, len bol krutý. Chcel, aby som si uvedomila, že má nado mnou kontrolu. Krok za krokom ma tento idiot prinútil skrývať sa, len aby som nemusela čeliť zahanbeniu alebo smútku. Celé leto som túžila vychutnať si aspoň jednu párty a znova som bola na tom tak ako vždy. Zvierali ma hrozivé obavy, čo bude nasledovať. Prečo ma nemôže nechať na pokoji?

Keď som sa mu otočila zoči-voči, všimla som si, že nadvihol kútiky úst. No úsmev sa mu stratil z očí, keď si nalieval značné množstvo alkoholu.

„K. C.? Prosím ťa, dolej mi kolu,“ požiadal K. C., no celý ten čas, ako držal pohár vo vzduchu, hľadel na mňa.

„Ehm, jasné,“ koktala K. C., keď konečne zdvihla oči. Naliala mu trocha koly do pohára a nervózne sa pozrela na mňa.

Ako zvyčajne, Jared sa so mnou nerozprával, ak nešlo o vyhrážky. Zdvihol tmavé obočie a odkráčal preč aj s nápojom.

Sledovala som ho, ako odchádza, a utrela si studený pot z čela. Nič sa nestalo, nič mi nepovedal, no žalúdok som mala stiahnutý ako vždy.

A už vedel, že som tam.

Do riti.

„Nezvládnem to, K. C.“ Môj slabý šepot nezodpovedal sile, s akou som zvierala pohár. Bola chyba prísť na párty.

„Tate, nie.“ K. C. pokrútila hlavou, lebo pravdepodobne pochopila výraz v mojich očiach, ktorý znamenal, že som sa opäť vzdala. Hodila som pohár do drezu a predierala sa v kuchyni davom ľudí, K. C. ma nasledovala.

Zdrapila som sklenú misku a začala som loviť svoje kľúče.

„Tate, nesmieš odísť,“ prehovárala ma K. C. sklamane, „nenechaj ho vyhrať. Ja som tu. Liam je tu. Nemusíš sa báť.“ Zvierala mi lakeť, zatiaľ čo som pokračovala v hľadaní.

„Ja sa ho nebojím,“ bránila som sa, no sama som tomu neverila. „Len som... skončila. Videla si ho. Hneď sa so mnou začal zahrával. Niečo chystá. Na každej párty, kam ideme, alebo keď sa v škole začnem cítiť v pohode, musí to pokaziť nejaký žartík alebo zosmiešnenie.“

Ďalej som hľadala svoju kľúčenku v tvare DNA. Uvoľnila som stiahnuté obočie a prinútila sa k úsmevu. „To je v pohode. Som v poriadku,“ presviedčala som ju. Slová mi z úst vychádzali príliš rýchlo. „Len nemám chuť tu zostať a počkať si, čo na mňa ušije tentoraz. Dnes v noci si ten idiot na mne nezgustne.“

„Tate, on chce, aby si ušla. Ak to urobíš, vyhrá. On alebo ten pako Madoc možno niečo vymysleli, ale ak tu zostaneš a neutečieš, vyhráš ty.“

„Mám toho plné zuby, K. C. Radšej sa vrátim domov, ako by som mala neskôr plakať.“ Znova som obrátila pozornosť na misku. Vždy keď som do nej zahrabla, nevylovila som nič, čo by sa podobalo na môj zväzok. „Nuž,“ prekrikovala som hlasnú hudbu a hodila misku späť na stolík, „vyzerá to tak, že odísť nemôžem. Moje kľúče tam nie sú.“

„Čože?“ opýtala sa K. C. zmätene.

„Zmizli!“ zopakovala som a poobzerala sa po miestnosti. Peniaze a mobil som mala v kabelke, takže dve záchranné laná boli v suchu. No chýbal mi náhradný plán úteku a mala som pocit, akoby sa na mňa rútili steny. Nadávala som v duchu a chvíľkové vyčerpanie vystriedal hnev. Zovrela som päste. Samozrejme, mala som predvídať, že sa to stane.

„Možno ich niekto vzal nechtiac,“ snažila sa ma uchlácholiť K. C., no určite dobre vedela, že je málo pravdepodobné, že by z párty niekto odchádzal tak skoro. Mne sa omyly nestávali.

„Nie, ja viem veľmi dobre, kde sú.“ Pozrela som sa na Madoca, Jaredovho najlepšieho kamaráta a posluhovača, ktorý stál na opačnej strane miestnosti pri dverách na terasu. Zaškeril sa na mňa a začal sa venovať nejakej náhodnej ryšavke, ktorú opieral o stenu.

Zamierila som k nemu s K. C. v pätách, ktorá zúrivo ťukala do mobilu. Pravdepodobne správu pre Liama.

„Kde sú moje kľúče?“ vyštekla som naňho, čím som zrušila jeho pokusy o ďalšiu známosť na jednu noc.

Pomaly odtrhol modré oči od dievčaťa. Nebol odo mňa oveľa vyšší, len o pár centimetrov, takže som nemala pocit, že sa nado mnou vypína ako Jared. Madoc ma nezastrašoval, len štval. Vždy sa usiloval čo najviac ma zosmiešniť, ale vedela som, že je to na Jaredov príkaz.

„Práve teraz ležia dva a pol metra pod vodou. Máš chuť si zaplávať, Tate?“ predviedol svoj oslnivý úsmev, ktorý menil väčšinu dievčat na šteniatka na vôdzke.

„Si pako,“ vyslovila som pokojne, no oči mi blčali hnevom. Vyšla som na terasu a zahľadela sa do bazéna. Počasie bolo na kúpanie ako stvorené, takže ľudia popíjali aj vo vode. Obchádzala som okolo bazéna a vyzerala medzi množstvom tiel strieborný záblesk.

Jared znudene sedel pri stole s blondínkou v lone. Žalúdok mi zovrelo zúfalstvo, no tvárila som sa, že sa ma to nedotklo. Vedela som, že akýkoľvek náznak nepokoja mu spôsobí radosť.

Jedným okom som strážila trblietavé kľúče v bazéne a druhým som hľadala nejakú tyč, aby som ich vytiahla. Keď som nič nenašla, poprosila som jedného plavca o pomoc.

„Hej, nemohol by si mi, prosím ťa, vytiahnuť tamtie kľúče?“ opýtala som sa. Chalan zdvihol oči na Jareda, ktorý sa mlčky opieral na stoličke, a zbabelo cúvol.

Skvelé. Žiadna tyč, žiadna pomoc. Jared chce, aby som sa namočila.

„No tak, Tate. Vyzleč sa a bež si po kľúče,“ kričal Madoc od Jaredovho stola.

„Choď do riti, Madoc. Ty si ich tam hodil, tak ich aj vytiahni,“ bránil ma Liam, frajer K. C., ktorý sa práve postavil vedľa nej.

Vyzula som si sandále a zastala na okraji bazéna.

„Tate, počkaj. Ja ich vylovím,“ ponúkol sa Liam.

„Nie,“ pokrútila som hlavou, „ale ďakujem.“ Vďačne som sa usmiala.

Jeden celý rok, pripomínala som si a vychutnávala ten prísľub. Celý rok bez Jareda.

Najprv som si ponorila ruky. Voda mi ochladila rozhorúčenú pokožku a telo sa mi v bazéne okamžite uvoľnilo. Žiadne zvuky, žiadne pohľady. Páčil sa mi ten pokoj, podobný ako pri behu.

Ponorila som sa na dno, hĺbka dva a pol metra nie je nič, a o pár sekúnd som už kľúče držala v ruke. Silno som ich zvierala, keď som vynorila hlavu nad hladinu a zhlboka sa nadýchla.

To bola tá ľahšia časť.

„Bravó!“ ozýval sa potlesk a výkriky ľudí okolo bazéna, tie však nepatrili mne.

Musela som vyliezť z bazéna a prejsť popri nich úplne mokrá. Budú sa mi smiať a robiť si žarty. Vypočujem si pár komentárov, vyberiem sa domov a zjem tonu jedla zo Swedish Fish.

Pomaly som priplávala k stene bazéna a vyliezla von.

Vyžmýkala som si dlhé vlasy a nastokla sandále.

„Si v poriadku?“ opýtala sa ma K. C. Dlhé vlasy jej viali vo vetre.

„Jasné. Je to len voda.“ Nedokázala som sa jej pozrieť do očí. Znova som tam, kde vždy. Objekt posmechu. Zahanbenia.

K. C. ma však nikdy nezradila. „Poďme odtiaľto.“ Chytila ma pod rameno, Liam kráčal za nami.

„Počkaj chvíľku,“ obzrela som sa na Jareda, ktorý na mňa stále upieral hnedé oči.

Vybrala som sa za ním, hoci som vedela, že to nie je dobrý nápad. Prekrížila som si ruky na prsiach a hľadela mu priamo do očí.

„O dva dni odchádzam a ty si nedokázal vymyslieť nič lepšie?“ Čo to, dopekla, robím.

Jared mi venoval nepriateľský úsmev, ako kládol na stôl karty. „Uži si to vo Francúzsku, Tatum. Budem tu, keď sa vrátiš.“ Mala som chuť vraziť mu, vyzvať ho, aby si to so mnou vybavil hneď a zaraz.

Nepáčilo sa mi, že celý rok v zahraničí budem uvažovať o nebezpečenstve, čo na mňa čaká.

„Si zbabelec. Ako ozajstný chlap sa cítiš len vtedy, keď ma zhadzuješ. No teraz si budeš musieť liečiť komplexy na niekom inom.“ Spustila som ruky k telu s päsťami zovretými, zatiaľ čo všetci pri stole a okolo sledovali našu výmenu názorov.

„Ty ešte stále rozprávaš?“ odvrkol Jared a okolo mňa sa ozval chichot. „Choď domov. Nikto tu nestojí o tvoju namyslenú riť,“ odvrkol mi a znova začal hrať karty. Dievča v jeho lone sa zachichotalo a pritislo sa k nemu bližšie. Zabolelo ma to, akoby mi niekto zvieral hruď. Nenávidím ho.

„Hej, pozrite sa!“ zakričal Madoc, zatiaľ čo som sa snažila potlačiť slzy. „Stoja jej bradavky. Tá je na teba nadržaná, Jared.“ Jeho krik sa rozliehal po celom dvore a všetci okolo mňa začali húkať a rehotať sa.

Ponížene som zavrela oči, keď mi došlo, že mám na sebe len tielko a z bazéna som úplne premrzla. Ako prvé mi napadlo, že si prekrížim ruky cez hruď, ale tým by som len pripustila, že ma znova nachytali. Do pekla, veď to vedia aj tak. Poníženie mi vyžarovalo z tváre.

Sukin syn.

Znova pôjdem domov s plačom. Ako vždy.

Otvorila som oči, celá červená, keď som zbadala, ako sa všetci tešia z poníženia, aké som tú noc musela opäť podstúpiť. Jared hľadel na stôl, nozdry sa mu nadúvali a úplne ma ignoroval. Jeho správanie ma aj po takom dlhom čase miatlo. Kedysi sme boli priatelia a stále som v jeho očiach hľadala toho chlapca. Vôbec mi nerobilo dobre, že sa upínam na spomienky s ním.

„Prečo tu ešte stojí?“ čudovala sa blondínka v Jaredovom lone. „Je nasprostastá alebo čo? Nedochádza jej to?“

„Áno, Tate. Počula si Jareda. Nikto tu o teba nestojí,“ povedal Madoc pomaly a zrozumiteľne, akoby som naozaj bola príliš hlúpa na to, aby som to pochopila.

Zovrelo mi hrdlo. Nemohla som prehĺtať a aj dýchanie mi spôsobovalo bolesť. To už bolo priveľa. Niečo vo mne sa zlomilo. Švihla som zovretou päsťou a vrazila Madocovi rovno do nosa. Klesol na kolená s rukami na tvári a pomedzi prsty sa mu rinula krv.

Slzy mi zahmlili oči a z hrdla sa mi nezadržateľne valili náreky. Rozbehla som sa tak rýchlo, ako som vládala, uháňala som cez dom von prednými dverami, ani som sa neobzrela.

Nastúpila som do auta, K. C. nasadla na miesto spolujazdca a Liam dozadu. Ani som si nevšimla, že ma nasledujú. Už som mala na jazyku, ako Jared na to reagoval, ale vtom mi napadlo, že ma to nemá prečo trápiť. Do pekla s ním. Civela som cez predné okno a po tvári mi stekali slzy.

Liam s K. C. sedeli mlčky, netušili, čo majú povedať alebo urobiť.

Práve som vrazila Madocovi. Práve som vrazila Madocovi! Ten doteraz nepoznaný pocit ma úplne omráčil. Trpko som sa zasmiala. Naozaj sa to stalo.

Zhlboka som sa nadýchla a pomaly vydýchla.

„Si v poriadku?“ pozrela na mňa K. C.

Vedela, že som nikdy nič také predtým neurobila, no ten nával strachu a sily sa mi páčil.

Vrátiť sa domov bolo to posledné, na čo som v tej chvíli mala chuť. Možno dať sa tetovať alebo niečo ešte bláznivejšie.

„Vlastne áno.“ Zvláštne, ale bola to pravda. Utrela som si slzy a pozrela sa na svoju priateľku. „Cítim sa dobre.“

Načiahla som sa, aby som strčila kľúč do zapaľovania, no vtom ma vyrušil Liam. „Hej, len nech ti nestúpne sláva do hlavy, Tate. Raz sa sem budeš musieť vrátiť.“

Veď to.

2. kapitola

Súčasnosť

„TAKŽE... AKÉ TO JE BYŤ opäť doma?“ S otcom sme četovali cez laptop, ktorý mi kúpil pred odchodom do Európy.

„Skvelé, oci. Je tu raj na zemi.“ Začala som vymenovávať na prstoch: „Sú tu jedlo, peniaze, žiadni dospeláci a v chladničke je ešte tvoje pivo. Tuším tu niekto zorganizuje pááárty,“ zažartovala som.

A otec to zaklincoval: „A v kúpeľni sú kondómy. Vezmi si, ak budeš potrebovať.“

„Oco!“ vyprskla som s vypúlenými očami. Otcovia by slovo „kondómy“ používať nemali, aspoň nie pred svojimi dcérami. „To... si... trošku prešvihol. Fakt.“ Začala som sa smiať. Bol to otec, akého by chcel mať každý môj kamarát. Trval na niekoľkých jednoduchých pravidlách: rešpektuj starších, staraj sa o svoje telo, dokonči, čo si začal, a vyrovnávaj sa s problémami. Kým som mala dobré známky, vytýčené životné ciele a dodržiavala tieto štyri pravidlá, tak mi dôveroval. Keby som stratila jeho dôveru, prišla by som o slobodu. Vojenská výchova. Jednoduché.

„Tak, čo máš tento týždeň v pláne?“ opýtal sa a rukou si prešiel cez prešedivené svetlé vlasy. Farbu vlasov som zdedila po ňom, no pehy, našťastie, nie. Kedysi žiarivé modré oči mal zakalené od únavy a košeľu s kravatou dokrčenú. Príliš veľa pracuje.

Vyvalila som sa na velikánsku posteľ, šťastná, že som znova vo svojej vlastnej izbe. „Do začiatku školského roka zostáva týždeň, takže v stredu sa stretnem so študijnou poradkyňou, aby sme sa porozprávali o mojom študijnom pláne na jeseň. Dúfam, že mi tie minuloročné hodiny navyše pomôžu v prihláške na Kolumbijskú. Pomôže mi aj s ňou. Potom pôjdem nakupovať a stretnem sa s K. C., samozrejme.“

Tiež som sa chcela poobzerať po nejakom aute, ale vraj mám naň počkať do Vianoc. Niežeby som to sama nezvládla. Vedela som, že to chce prežívať so mnou, tak som mu nekazila radosť.

„Kiež by si bol doma, aby si mi pomohol s výskumným projektom na vedeckú súťaž,“ zmenila som tému, „asi sme to mali spraviť, keď som bola v lete za tebou.“

Otec odišiel z armády pred ôsmimi rokmi, keď mama zomrela, a teraz pracoval pre spoločnosť v Chicagu, asi hodinu odtiaľto, ktorá stavia lietadlá a predáva ich po celom svete. No momentálne bol na predĺženej služobnej ceste v Nemecku, kde viedol školenia pre mechanikov. Hneď ako sa mi skončila škola v Paríži, pricestovala som za ním do Berlína a strávili sme spolu leto. Mama by bola šťastná, keby vedela, že cestujem a mám plány, ktoré chcem uskutočniť čo najskôr po skončení strednej. Veľmi mi chýba. V poslednom čase dokonca viac ako prvé roky po jej smrti.

V tom momente sa francúzske okno na izbe rozletelo a dnu vtrhol studený vietor.

„Počkaj, oci.“ Vyskočila som z postele, utekala k oknu a vykukla von.

Silný vietor mi pohladil odhalené ruky a nohy. Naklonila som sa ponad zábradlie a zbadala listy lietať vo vzduchu a smetné koše kotúľať sa po zemi. Do izby mi zaviala vôňa orgovánu, ktorý lemoval celú našu ulicu. Ulicu Fall Away. Búrka mohla prísť každú sekundu, vzduch bol nabitý očakávaním. Po tele mi prebehli zimomriavky zo vzrušenia, že sa blíži prietrž mračien. Milujem letný dážď.

„Oci,“ prerušila som jeho rozhovor s niekým v pozadí, „musím zložiť. Ide búrka, musím skontrolovať, či sú pozatvárané okná. Zavoláme si zajtra?“ Pošúchala som si ramená, aby som zahnala chlad.

„Jasné, zlatko. Aj ja musím utekať. Nezabudni, že v stolíku v hale je pištoľ. Zavolaj, ak budeš niečo potrebovať. Ľúbim ťa.“

„Aj ja ťa ľúbim, oci. Tak zajtra,“ zakričala som ponad plece.

Zavrela som laptop, navliekla si čiernu mikinu a znova otvorila okno. Pri pohľade na strom sa mi v hlave vynorili nevítané spomienky. Koľkokrát som na tom strome sedela a tešila sa z dažďa. Veľa tých chvíľ som strávila s Jaredom... keď sme ešte boli priateľmi.

Rýchlo som zdvihla pohľad a zistila, že okno má zavreté a v dome, ktorý je len tri metre od nášho, sa nesvieti. Okrem toho, že stoja tak blízko, medzi nimi rástol ešte aj strom, ktorý nám slúžil ako mostík medzi našimi izbami, takže som vždy mala pocit, že naše domy sú nejakým spôsobom spojené.

Kým som bola vo Francúzsku, často som bojovala s túžbou opýtať sa K. C. na Jareda. Napriek všetkému, čo mi urobil, ten chlapec, na ktorého som myslela, hneď ako som sa zobudila, a ako dieťa som s ním trávila každú voľnú chvíľu, mi chýbal. Ten Jared bol však preč, zmenil sa na hlupáka plného nenávisti, ktorý so mnou nemal zľutovanie.

Zavrela som francúzske okno a zatiahla čierne závesy.

Chvíľu nato sa obloha roztvorila a spustil sa dážď.

NESKÔR V TÚ NOC ma prebudilo hrmenie a plieskanie konárov stromu o stenu domu. Zažala som lampu na nočnom stolíku a odchýlila okno, aby som sa pozrela na búrku. Zbadala som svetlá auta, ako sa nebezpečne rútia po ulici. Vykrútila som hlavu a pozorovala čierny Mustang Boss, ako zabočil na príjazdovú cestu pred Jaredovým domom.

Auto trochu zašmykovalo a stratilo sa mi z dohľadu v garáži. Bol to nový model s hrubým, červeným pásom po celej dĺžke auta. Nikdy predtým som ho nevidela. Pred rokom mal Jared motorku a Mustang GT, takže toto auto mohlo byť kohokoľvek.

Možno mám nového suseda?

Nebola som si istá, ako by som sa v tom prípade cítila. Na druhej strane som vedela, že to auto úplne zodpovedá Jaredovmu vkusu.

Asi po minúte mi podlahu v izbe zalialo svetlo z Jaredovej izby a za žalúziami sa mihala tmavá postava. Prsty mi stŕpli a zoslabli, až som ich nedokázala ohnúť.

Snažila som sa preniesť pozornosť na neuveriteľnú hru vetra so závojom dažďa, vtom mi však od ľaku zastalo srdce, keď som začula, že sa žalúzie dvíhajú a priestor medzi našimi domami zaliala záplava svetla. S prižmúrenými očami som pozorovala Jareda, ako otvára okno a vykláňa sa do nočnej búrky.

Do frasa.

Zdalo sa, že pozoruje to isté, čo ja. Cez husté lístie som jeho tvár ledva rozoznala, no cítila som, že si ma všimol. Podoprel sa rukami o parapet, naklonil hlavu a bez pohnutia sa na mňa díval. Priam som videla, ako sa do mňa vpíjajú jeho čokoládové oči.

Nezakýval ani nesklonil hlavu. Prečo by aj? Určite sa mu za mnou necnelo. Keď som sa ocitla v jeho blízkosti, zvyčajne ma ovládli strach a obavy, no tentoraz... som cítila zvláštnu zmes nervozity a predtuchy.

Pomaly som cúvla a zavrela okno. Posledná vec, po ktorej som túžila, bola podľahnúť emóciám, ktoré vreli pod mojím pokojným zovňajškom. Kým som bola preč, občas som naňho myslela, ale nie až tak intenzívne. Dúfala som, že čas a vzdialenosť ho schladí.

Možno boli moje predpoklady príliš optimistické.

A možno sa tie jeho svinstvá už nebudú opakovať.

Table of Contents

Start

1. kapitola

2. kapitola