Vzor citace: POLÁČEK, B. Kapitoly z mezinárodního dopravního práva I (A. Říční právo, B. Letecké právo). 1. vydání. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2016. 388 s.

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Poláček, Bohumil

Kapitoly z mezinárodního dopravního práva I : (A. Říční právo, B. Letecké právo) / Bohumil Poláček. -- Praha : Wolters Kluwer, 2016

ISBN 978-80-7552-133-0 (brožováno)

656(100) * 656.62 * 656.7 * 341:342 * 341.24 * 341.171(4) * (437.3)

- mezinárodní doprava -- Česko

- říční doprava -- Česko

- letecká doprava -- Česko

- mezinárodní a vnitrostátní právo

- mezinárodní smlouvy

- evropské právo

- monografie

656.6/.7 - Vodní a letecká doprava [4]

Recenze:

prof. JUDr. Monika Pauknerová, CSc., DSc.

doc. JUDr. Jan Ondřej, CSc., DSc.

© doc. JUDr. Ing. Bohumil Poláček, Ph.D., MBA, LLM, 2016

ISBN 978-80-7552-133-0 (brož.)

ISBN 978-80-7552-134-7 (e-pub)

Seznam zkratek

ACAC

Komise civilního letectví arabských států (Arab Civil Aviation Commission)

ACC

oblastní služba (Area Control Centre)

ACI

Mezinárodní rada letišť (Airports Council International)

ADN

Evropská dohoda o mezinárodní přepravě nebezpečných věcí po vnitrozemských vodních cestách (č. 102/2011 Sb. m. s.)

AFCAC

Africká komise pro civilní letectví (African Civil Aviation Commission)

AGN

Evropská dohoda o hlavních vnitrozemských vodních cestách mezinárodního významu (č. 163/1999 Sb.)

ALRS

pohotovostní služba (Alerting Service)

APP

přibližovací služba řízení (Approach Control Services Centre)

ARO

ohlašovna letových provozních služeb (ATS Reporting Office)

ASECNA

Agentura pro bezpečnost leteckého provozu v Africe a na Madagaskaru (Agence pour la Sécurité de la Navigation Aérienne en Afrique et à Madagascar)

ATC

služba řízení letového provozu (Air Traffic Control)

ATS

letová provozní služba (Air Traffic Service)

CITEJA

Technický výbor právních znalců letectví (Comité international technique ďexperts juridiques aériens)

CLAC

Latinskoamerická komise pro civilní letectví (Comisión Latinoamericana de Aviación Civil)

CMNI

Budapešťská úmluva o smlouvě o přepravě zboží po vnitrozemských vodních cestách (č. 32/2006 Sb. m. s.)

COCESNA

Středoamerická organizace pro řízení letového provozu (Corporación Centroamericana de Servicios de Navegación Aérea)

CTA

řízená oblast (Control Area)

CTR

řízený okrsek (Control Zone)

ČSA

České aerolinie

EASA

Evropská agentura pro bezpečnost v letectví (European Aviation Safety Agency)

ECAC

Evropská konference pro civilní letectví (European Civil Aviation Conference)

ESARR

předpisy o evropských požadavcích na bezpečnost (European Safety Regulatory Requirement)

EU

Evropská unie

EUROCONTROL

Evropská organizace pro bezpečnost letového provozu (European Organisation for the Safety of Air Navigation)

FIS

letová informační služba (Flight Information Service)

Guadalajarská úmluva

vyhláška ministra zahraničních věcí č. 27/1968 Sb., o Úmluvě o sjednocení některých pravidel o mezinárodní letecké přepravě prováděné jinou osobou než smluvním dopravcem, doplňující Varšavskou úmluvu

Haagský protokol

vyhláška ministra zahraničních věcí č. 15/1966 Sb., o Protokolu, kterým se mění Úmluva o sjednocení některých pravidel o mezinárodní letecké dopravě, podepsaná ve Varšavě dne 12. října 1929

IATA

Mezinárodní sdružení leteckých dopravců (International Air Transport Association)

IATCC

národní integrované středisko řízení letového provozu (Integrated Air Traffic Control Centre)

ICAO

Mezinárodní organizace pro civilní letectví (International Civil Aviation Organisation)

JAA

Organizace sdružující evropské letecké úřady (Joint Aviation Authorities)

JAR

společné předpisy a postupy v civilním letectví (Joint Aviation Requirement)

Montrealská úmluva

sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 123/2003 Sb. m. s., o sjednání Úmluvy o sjednocení některých pravidel o mezinárodní letecké přepravě

Nařízení Brusel I bis

nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech

Nařízení Řím I

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I)

Nařízení Řím II

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II)

Newyorská úmluva

Úmluva o uznání a výkonu cizích rozhodčích nálezů (č. 74/1959 Sb.)

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

PANS

postupy aeronavigačních služeb (Procedures for Air Navigation Services)

RANP

regionální aeronavigační plány (Regional Air Navigation Plans)

RIS

Říční informační služby (směrnice 2005/44/ES)

Římská úmluva

sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 64/2006 Sb. m. s., o podepsání Úmluvy o přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky k Úmluvě o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy, otevřené k podpisu v Římě dne 19. června 1980, a k Prvnímu a Druhému protokolu o jejím výkladu Soudním dvorem Evropských společenství, ve znění sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 21/2007 Sb. m. s., kterým se doplňuje sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 64/2006 Sb. m. s., o Úmluvě o přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky k Úmluvě o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy, otevřené k podpisu v Římě dne 19. června 1980, a k Prvnímu a Druhému protokolu o jejím výkladu Soudním dvorem Evropských společenství, podepsané v Lucemburku dne 14. dubna 2005

SARPS

standardy a doporučení (Standards and Recommended Practices)

SITA

Mezinárodní společnost pro letecké komunikace (Société Internationale de Telecomunication Aeronautique)

SMC

služba řízení na odbavovací ploše (Surface Movement Control)

SUPPS

doplňkové postupy a specifikace (Supplementary Procedures and Specifications)

TAA

běžná činnost v oblasti technické a komerční (Trade Association Activities)

TCA

koordinační činnost v oblasti tarifů, sazeb a poplatků, úrovně provizí prodejním agentům (Tariff Coordination Activities)

TMA

koncová řízená oblast (Terminal Maneuvering Area)

TWR

letištní řídicí věž (Tower Control Center)

Varšavská úmluva

zákon č. 243/1933 Sb. z. a n., jímž se propůjčuje vnitrostátní účinnost Úmluvě o sjednocení některých pravidel o mezinárodní letecké dopravě a jejímu Dodatkovému protokolu, ve znění č. 15/1935 Sb., Úmluva o sjednocení některých pravidel o mezinárodní letecké dopravě a ve znění vyhlášky ministra zahraničních věcí č. 15/1966 Sb., o Protokolu, kterým se mění Úmluva o sjednocení některých pravidel o mezinárodní letecké dopravě, podepsaná ve Varšavě dne 12. října 1929

Washingtonská úmluva

Úmluva o řešení sporů z investic mezi státy a občany druhých států (č. 420/1992 Sb.)

z. m. p. s.

zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém

Předmluva

Kapitoly z mezinárodního dopravního práva I (A. Říční právo, B. Letecké právo) tvoří první část připravované trilogie, na kterou bude navazovat část druhá s názvem Kapitoly z mezinárodního dopravního práva II (C. Železniční právo, D. Námořní právo) a část třetí nazývající se Kapitoly z mezinárodního dopravního práva III (E. Silniční právo, F. Multimodální právo). V oblasti říčního práva byla naposledy daná problematika zpracována v autorově monografii Mezinárodní říční doprava (2012)[1]. Na tuto monografii předložená publikace navazuje a doplňuje ji. O problematice v oblasti leteckého práva u nás nejaktuálněji komplexně pojednává hojně citovaná kniha Civilní letectví ve světle práva (2005)[2].

Pojmy doprava a přeprava jsou často zaměňovány a používají se nesprávně jako synonyma. Jejich význam se však liší. Dopravou[3] se rozumí soubor úkonů vedoucích k přemísťování osob a nákladu z jednoho místa na jiné, a to dopravními prostředky po dopravních cestách, tedy přemísťování v technickém smyslu. Přeprava[4] naproti tomu představuje uskutečňování přemístění z hlediska účelu a výsledku. Vyjadřuje již určitý stupeň individualizace předmětu přemísťování, kterému vzniká konkrétní subjektivní právo na přemístění určitým způsobem do určitého místa, jež je zakotveno zpravidla v přepravní smlouvě.

Z uvedeného lze dovodit, že pojem doprava je používán především veřejnoprávní úpravou, zatímco pojem přeprava je spojen spíše s právní úpravou soukromoprávní.[5] V českých překladech mezinárodních smluv a předpisů EU není přesná terminologie uvedených pojmů dodržována. V případě říčního práva se preferuje pojem „plavba“, poněvadž je obecnější, než „doprava“[6] či „přeprava“[7]. Letecký zákon zase striktně pracuje pouze s pojmem „doprava“.[8] Starší odborná literatura[9] říká, že „zatímco dopravce provozuje dopravu, přepravce je naopak subjektem, pro nějž je přeprava provozována. Pojem přepravce zahrnuje totiž obecně druhou stranu přepravní smlouvy, tedy jakýkoliv subjekt, vstupující s dopravcem v tomto smyslu v právní vztah. Užijeme-li výrazu přepravce, není třeba specifikovat, zda jde o odesílatele či příjemce zásilky.“

Mezinárodní dopravní právo můžeme subsumovat pod právo mezinárodního obchodu, které lze vymezit jako „účelově uspořádaný soubor právních norem z různých právních odvětví a různého původu, které spojuje jejich společný účel upravovat právní vztahy vznikající při uskutečňování mezinárodního obchodu a mezinárodního hospodářského styku vůbec“.[10] Právní normy uplatňující se při úpravě mezinárodního obchodu jsou tedy normami různé povahy (veřejnoprávní a soukromoprávní) a různého původu (vnitrostátní, evropské i mezinárodní).

Mezinárodní přeprava bývá zpravidla definována jako přeprava, jejíž místo výchozí a místo cílové se nacházejí v různých státech, tzn. že se zboží nebo osoby přepravují přes hranice států, a to na základě jediné přepravní smlouvy. V některých případech se výchozí a cílové místo mohou dokonce nacházet v témže státě, avšak část přepravy se uskutečňuje na území jiného státu.[11]

Zákon o námořní plavbě upravuje, že „námořní plavbou se rozumí provozování námořních plavidel a rekreačních jachet na volném moři, ve výlučné ekonomické zóně a v souostrovních vodách, v pobřežním moři a na úsecích vnitrozemských vodních cest s pobřežním mořem spojených až po přístav, který plní funkci přístavu pro námořní lodě a pobyt námořních plavidel a rekreačních jachet v přístavech“, proto je nutné částečně zahrnout do problematiky říční dopravy i oblast námořního práva.[12]

Vzhledem ke značné šíři materie se kniha zaměřuje pouze na problematiku stěžejních témat z oblastí dopravního práva, a to zejména na odpovědnost, úpravu právního režimu dopravní cesty, ochranu před protiprávními činy a na státní správu v daném typu dopravy. Jednotlivá témata jsou zpracována v kontextu evropského práva (práva Evropské unie), které je v mnoha ohledech významným mezistupněm mezi vnitrostátní a mezinárodní úpravou.

Pro Českou republiku, jako zemi bez vlastních námořních přístavů (pomineme-li exteritoriální území v Hamburku), představuje mezinárodní říční plavba levné propojení českého importu a exportu s námořní dopravou. Jako každá jiná mezinárodní doprava vyžaduje i mezinárodní říční doprava rozsáhlou právní úpravu. Ne jinak je to i u letecké dopravy.

Přestože je historie říční dopravy stará již více než 3 tisíce let[13] a letecká doprava funguje nesrovnatelně kratší dobu (necelých sto let)[14], je říční plavba regulována převážně pouze regionálně, a to většinou na základě jednotných podmínek v rámci určitého říčního systému (jistou výjimku tvoří na evropské úrovni přijatá Evropská dohoda o hlavních vnitrozemských vodních cestách mezinárodního významu[15] nebo Budapešťská úmluva o smlouvě o přepravě zboží po vnitrozemských vodních cestách).[16] Naproti tomu letecká doprava je regulována velkým množstvím předpisů vnitrostátní, evropské i mezinárodní závaznosti.

Publikace by měla posloužit všem zájemcům o dopravní problematiku, jak laikům, studentům právnických, dopravních a ekonomických fakult, tak odborníkům z praxe. Vyplňuje proto určitou mezeru na trhu odborných publikací z tohoto právního odvětví.

V Praze – Modřanech dne 26. října 2015

autor

[1] POLÁČEK, B. Mezinárodní říční doprava. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2012. 583 s.

[2] ČAPEK, J., KLÍMA, R., ZBÍRALOVÁ, J. Civilní letectví ve světle práva. 1. vydání. Praha: LexisNexis CZ, 2005. 362 s.

[3] Angl. transport.

[4] Angl. carriage.

[5] Srov. HORNÍK, J. Výklad některých základních pojmů mezinárodní letecké přepravy. Evropské a mezinárodní právo. 1999, č. 6, s. 41–48, nebo PAUKNEROVÁ, M. Smluvní odpovědnost v mezinárodní přepravě. 1. vydání. Praha: ACADEMIA, 1985, s. 32, nebo ROZEHNALOVÁ, N. Právo mezinárodního obchodu. 3. vydání. Praha: Wolters Kluwer, ČR, 2010, s. 209.

[6] § 37 zákona č. 114/1995 Sb., o vnitrozemské plavbě, v účinném znění, definuje dopravu, když uvádí „provozování vodní dopravy plavidly“.

[7] § 37a zákona č. 114/1995 Sb. definuje přepravu, když uvádí „přeprava nákladů ve vodní dopravě“.

[8] § 2 odst. 10 a 11 zákona č. 49/1997 Sb., o civilním letectví a o změně a doplnění zákona č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon), ve znění pozdějších předpisů, uvádí: „Obchodní leteckou dopravou se rozumí doprava osob, zvířat, zavazadel, pošty nebo jiného nákladu letadlem za úplatu. Leteckým dopravcem se rozumí osoba oprávněná provozovat obchodní leteckou dopravu na základě licence nebo jiného obdobného oprávnění.“

[9] Např. srov. PAUKNEROVÁ, M. Smluvní odpovědnost v mezinárodní přepravě. 1. vydání. Praha: ACADEMIA, 1985, s. 35–36.

[10] Srov. KUČERA, Z., PAUKNEROVÁ, M., RŮŽIČKA, K. a kol. Právo mezinárodního obchodu. 1. vydání. Plzeň: Aleš Čeněk, 2008, s. 17.

[11] Srov. KUČERA, Z., PAUKNEROVÁ, M., RŮŽIČKA, K. a kol. Právo mezinárodního obchodu, s. 294.

[12] Viz § 2 zákona č. 61/2000 Sb., o námořní plavbě, v účinném znění.

[13] Srov. VOŠTA, L. Mezinárodní řeky. Praha: Knihovna sborníku věd právních a státních, 1938, s. 5.

Nejstarší písemné zprávy o plavbě po Labi dochované v kronikách jsou z doby, kdy vojska Karla Velikého si podrobila polabské Srby (r. 805). Nejstarší zachovaný písemný text z oblasti severních Čech, tzv. Litoměřický akt z let okolo roku 1057, zachycuje na Labi již diferencované typy obchodních plavidel. 1. května 1822 je založena společnost Prager Shifffahrts-Gesellschaft (Pražská plavební společnost, od roku 1857 do roku 1881 s názvem Prager Dampf und Segelschifffahrts-Gesellschaft – Pražská společnost pro plavbu parní a plachetní). Tato společnost byla v říjnu 1881 prodána společnosti Öesterreichische Nordwest-Dampfschiffahrts-Gesellschaft (Rakouská severozápadní paroplavební společnost). Její majetek převzala v rámci válečných náhrad v roce 1922 Republika československá, která jej svěřila k užívání Československé plavební akciové společnosti Labské.

[14] První let horkovzdušným balónem bratří Montgolfierů s lidskou posádkou se uskutečnil 21. listopadu 1783, kdy letěl ředitel královského muzea Jean Pilâtre de Rozier a markýz François d’Arlandes. První let letadla bratří Wrightů proběhl 17. prosince 1903. První úspěšný let u nás provedl 16. dubna 1910 Ing. Jan Kašpar. První letecká společnost na světě byla dopravní společnost DELAG (Deutsche Luftschiffahrt Aktiengessellschaft), založená 16. listopadu 1909 pro provozování osobní dopravy vzducholoděmi. 1. ledna 1914 vznikla první letecká společnost St. Petersburg – Tampa Airboat Line, která přepravovala letadly na pravidelné lince osoby mezi St. Petersburgem na Floridě a Tampou. 7. října 1919 byla založena nejstarší letecká společnost s původním názvem KLM (Koninklijke Luchtvaart Maatschappij – Nizozemské královské aerolinie). ČSA byly založeny 6. října 1923 jako Československé státní aerolinie. 29. října 1923 se uskutečnil první let z Prahy do Bratislavy. ČSA je pátá nejstarší, dosud fungující letecká společnost na světě. Starší jsou pouze nizozemská KLM (1919), kolumbijská Avianca (1919), australský Qantas (1920) a ruský Aeroflot (1923).

[15] Viz sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 163/1999 Sb., o sjednání Evropské dohody o hlavních vnitrozemských vodních cestách mezinárodního významu (AGN).

[16] Viz sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 32/2006 Sb. m. s., o sjednání Budapešťské úmluvy o smlouvě o přepravě zboží po vnitrozemských vodních cestách (CMNI).

A.

Říční právo

Chceš-li postavit loď, nesmíš poslat muže, aby sehnali dřevo a připravovali nástroje, ale nejprve musíš ve svých mužích vzbudit touhu po nekonečných dálkách otevřeného moře.

Antoine de Saint-Exupéry

Loď je v bezpečí, když je v přístavu, ale pro tento účel se lodě nestavějí.

Paolo Coelho

Existují základní tvary krásy: žena, kůň a loď.

čínské přísloví

Nevstoupíš dvakrát do stejné řeky.

Hérakleitos

KAPITOLA 1

Odpovědnost v mezinárodní říční přepravě

1.1 Úvod do problematiky

Samostatná úprava institutu právní odpovědnosti je zakotvena v § 2894 a násl. obč. zák. Zde je zavedena dualita právní odpovědnosti, a to smluvní (ex contractu) a mimosmluvní (ex delicto). Deliktem se přitom rozumí sekundární nepříznivý právní následek, který vznikl porušením původní právní povinnosti nebo protiprávním jednáním. Zároveň je však nutné přihlédnout k liberačním důvodům, a to k: i) prevenci, ii) náhodě, iii) nutné obraně a iv) krajní nouzi.

Institut smluvní odpovědnosti jakožto sankce za porušení závazků vyplývajících ze smlouvy představuje obecně v každé právní úpravě obchodních vztahů určité kompromisní řešení, které je výslednicí působení rozdílných ekonomických zájmů nejen smluvních stran, ale i dalších subjektů, které jsou na dané právní úpravě zainteresovány.[17] Typickou oblastí mezinárodního obchodu, v níž unifikace dosáhla určitého stupně, je oblast mezinárodní přepravy.

Smluvní odpovědnost za škodu vnímáme v souladu s českou civilistikou jako sankci za porušení stanovené právní povinnosti.[18] Smluvní odpovědnost za škodu lze obecně charakterizovat těmito předpoklady: (i) smluvní povinnost či závazek, (ii) porušení smluvní povinnosti, (iii) vznik škody, (iv) příčinná souvislost mezi porušením závazku a vznikem škody a (v) zavinění v případě, že odpovědnost je založena na principu zavinění odpovědného subjektu.

Rozlišuje se odpovědnost za zavinění, pro kterou je charakteristickým a nezbytným předpokladem zavinění odpovědného subjektu, a odpovědnost objektivní, která vzniká bez ohledu na zavinění, jehož existence se nezkoumá a která je realizována přímo v návaznosti na určitou objektivní situaci předvídanou v právní normě. Objektivní odpovědnost je ohraničena taxativně stanovenými liberačními důvody.

V českém vnitrostátním právu jsou smlouvy o přepravě upraveny občanským zákoníkem.[19] Jedná se o následující smluvní typy: i) smlouva o přepravě osoby[20] (dopravce se zavazuje přepravit cestujícího do místa určení a cestující se zavazuje zaplatit jízdné), ii) smlouva o přepravě věci[21] (dopravce se zavazuje odesílateli, že přepraví věc jako zásilku z místa odeslání do místa určení, a odesílatel se zavazuje zaplatit dopravci přepravné) a iii) smlouva o provozu dopravního prostředku[22] (provozce se zavazuje přepravit náklad určený objednatelem a k tomu účelu vykonat alespoň jednu předem určenou cestu, anebo vykonat ve smluvené době větší počet cest, jak to objednatel určí, a objednatel se zavazuje zaplatit provozci odměnu). Další smluvní typy, které se v této oblasti vyskytují, jsou: i) zasílatelská smlouva[23] (zasílatel se zavazuje příkazci obstarat mu vlastním jménem a na jeho účet přepravu zásilky z určitého místa do jiného určitého místa, případně i obstarat nebo provést úkony s přepravou související, a příkazce se zavazuje zaplatit zasílateli odměnu) a ii) smlouva o nájmu dopravního prostředku[24] (pronajímatel se zavazuje přenechat nájemci na určitou dobu užívání dopravního prostředku a nájemce se zavazuje platit za to pronajímateli nájemné).[25]

U smluv o přepravě platí plně kolizní úprava obsažená v nařízení Řím I.[26] Kolizní úprava v nařízení Řím I se uplatní však pouze tehdy, pokud není věc regulována v mezinárodní smlouvě. Nařízení Řím I vychází stejně jako Římská úmluva ze svobodné volby práva.[27] Podle něho pokud nebylo právo rozhodné pro smlouvu o přepravě zboží zvoleno, je právem rozhodným pro takové smlouvy právo země obvyklého bydliště dopravce za předpokladu, že se místo převzetí nebo místo doručení nebo obvyklé místo bydliště odesílatele nacházejí rovněž v této zemi. Nejsou-li tyto požadavky splněny, použije se právo země, ve které se na základě dohody smluvních stran nachází místo doručení.[28] Na rozdíl od Římské úmluvy obsahuje nařízení Řím I speciální úpravu i pro smlouvu o přepravě cestujících.

Pokud nebylo právo rozhodné pro smlouvu o přepravě cestujících zvoleno smluvními stranami [tzn. právo země, ve které: i) má cestující své obvyklé bydliště nebo ii) má dopravce své obvyklé bydliště nebo iii) má dopravce místo své ústřední správy nebo iv) se nachází místo odjezdu nebo v) se nachází místo určení], je rozhodným právem právo země obvyklého bydliště cestujícího za předpokladu, že se v této zemi nachází rovněž místo odjezdu nebo místo určení. Nejsou-li tyto požadavky splněny, použije se právo místa, ve kterém má dopravce své obvyklé bydliště.[29] Taktéž zde existuje úniková doložka, která říká, vyplývá-li ze všech okolností případu, že je smlouva, nedošlo-li k volbě práva, zjevně úžeji spojena s jinou zemí, než je země uvedená, použije se právo této jiné země.[30]

Přepravní nájemní (charterové) smlouvy a jiné smlouvy, jejichž hlavním účelem je přeprava zboží, se považují za smlouvy o přepravě zboží. Pro účely nařízení Řím I se odesílatelem rozumí každá osoba, která uzavře s dopravcem smlouvu o přepravě, a dopravcem se rozumí smluvní strana, která se zaváže přepravit zboží, ať již přepravu sama vykoná, či nikoliv. Soudní dvůr ve věci ICF (č. C-133/08)[31] uvedl, že čl. 4 odst. 4 Římské úmluvy (nařízení Řím I má obdobné ustanovení) musí být vykládán v tom smyslu, že kolizní kritérium stanovené v uvedeném ustanovení se použije na přepravní nájemní (charterovou) smlouvu, která není smlouvou na jednu cestu pouze v případě, že hlavním účelem smlouvy není pouhé poskytnutí dopravního prostředku, ale přeprava zboží jako taková.[32]

Na odpovědnost říčního dopravce za škodu je potřeba nahlížet z několika rovin. Základní právní úpravou je úprava vnitrostátní, která je u nás reprezentována občanským zákoníkem[33], a to konkrétně ustanoveními § 2927 až 2932, a zákonem o vnitrozemské plavbě[34]. Další úroveň pohledu zachycuje evropská legislativa. Jedná se zejm. o nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1177/2010 ze dne 24. listopadu 2010 o právech cestujících při cestování po moři a na vnitrozemských vodních cestách a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004. Třetí skupinu tvoří mezinárodní smlouvy. V našem případě jde o Budapešťskou úmluvu o smlouvě o přepravě zboží po vnitrozemských vodních cestách (CMNI).35, 36

1.2 Odpovědnost v říční přepravě podle vnitrostátního práva

1.2.1 Odpovědnost správce vodní cesty

Vodní cestu spravuje její správce (správce vodní cesty). Správcem vodní cesty je i) správce vodního toku nebo ten, kdo vykonává jeho správu podle vodního zákona, jedná-li se o vodní tok, ii) vlastník pozemku, který tvoří dno jiného útvaru povrchových vod, jedná-li se o jiný útvar povrchových vod než vodní tok, nebo iii) provozovatel štěrkoviště, na kterém probíhá těžba z vody, jedná-li se o takové štěrkoviště. Správcem součásti vodní cesty je její vlastník. Správce vodní cesty neodpovídá za škodu způsobenou i) zastavením nebo omezením plavebního provozu na vodní cestě v důsledku její modernizace nebo údržby, nebo ii) stavem vodní cesty, prokáže-li, že vynaložil veškeré úsilí, které bylo možno požadovat, aby splnil povinnost podle tohoto zákona.

Správce vodní cesty je povinen spravovat sledované vodní cesty tak, aby bylo zajištěno bezpečné provozování plavby, a řádně je značit plavebním značením a toto plavební značení udržovat, nestanoví-li tento zákon jinak.[37] Rozsah a obsah činností vykonávaných při správě sledované vodní cesty a způsob řádného značení sledované vodní cesty plavebním značením stanoví prováděcí právní předpis.[38]

1.2.2 Odpovědnost provozovatele pozemní části přístavu a správce vodní cesty k zajištění bezpečného provozu přístavu

Provozovatel pozemní části přístavu je povinen i) provozovat pozemní část přístavu po celou dobu platnosti povolení a udržovat ji ve stavu, který umožňuje bezpečný plavební provoz v přístavu, ii) vhodným způsobem zveřejnit a) pravidla pro vyvazování plavidel na jednotlivých stanovištích, b) podmínky ukládání pevných a tekutých odpadů z plavidel, c) podmínky odběru vody a elektrického proudu, d) informace o druhu a rozsahu poskytovaných služeb, iii) vhodným způsobem označit a) místa pro manipulaci s hořlavými nebo nebezpečnými věcmi, b) místa pro ukládání pevných a tekutých odpadů z plavidel, c) místa pro odběr vody a elektrického proudu, iv) vést evidenci nakládaných a vykládaných plavidel včetně druhu a množství přeloženého nákladu a v) po projednání se správcem vodní cesty označit plavebním značením místa určená pro dlouhodobé stání plavidel, pro stání určitých plavidel, plavidel určitých provozovatelů nebo plavidel přepravujících určitý náklad.

Není-li provozovatel pozemní části přístavu oprávněn nakládat s nebezpečným odpadem podle zákona o odpadech, je povinen umožnit odebírat nebezpečný odpad z plavidel osobě, která je k nakládání s tímto odpadem oprávněna. Provozovatel pozemní části přístavu a správce vodní cesty jsou povinni vzájemně spolupracovat při zajišťování bezpečného provozu přístavu. Provozovatel pozemní části neveřejného přístavu i) zajišťuje v dohodě se správcem vodní cesty správu vodní části jím provozovaného přístavu v rozsahu povinností správce vodní cesty při správě sledovaných vodních cest, nebo ii) hradí správci vodní cesty náklady, které v souvislosti se správou vodní části jím provozovaného přístavu skutečně vynaložil.[39]

1.2.3 Odpovědnost uživatele přístavu

Osoba, která vede a je způsobilá vést plavidlo nebo sestavu plavidel v provozu na vodní cestě (vůdce plavidla), je povinna zajistit, aby při provozování plavidla v přístavu nebyla ohrožena bezpečnost osob na plavidle a ostatních účastníků plavebního provozu a aby nedošlo k ohrožení nebo poškození plavidel nebo staveb na vodní cestě nebo k ohrožení nebo poškození životního prostředí, zejména při i) vplutí do přístavu a vyplutí z přístavu, ii) stání a manévrování plavidla v přístavu a při manipulaci s ním, iii) nástupu na plavidlo a výstupu z plavidla v přístavu, iv) nakládce na plavidlo a vykládce z plavidla v přístavu, nebo v) zvláštních událostech, kterými jsou vysoký vodní stav, požár, zámraza, infekce nebo podezření z jejího výskytu, úraz nebo úmrtí.

Provozovatel plavidla je ve veřejném přístavu povinen využít k dlouhodobému stání plavidla pouze místa k tomu určená provozovatelem pozemní části přístavu. Využívá-li vůdce plavidla přístav s ochrannou funkcí za vysokého vodního stavu, zámrazy, při chodu ledu nebo v případě omezení nebo zastavení plavby, je povinen zajistit plnění výše uvedených povinností jen tehdy, nedojde-li tím k ohrožení bezpečnosti osob nebo majetku. Vůdce plavidla je povinen ohlásit vplutí plavidla do veřejného přístavu a vyplutí plavidla z veřejného přístavu provozovateli pozemní části přístavu. To neplatí pro i) vůdce plavidla plavebního úřadu, Policii České republiky, obecní policii a správce vodní cesty, ii) vůdce plavidla složky integrovaného záchranného systému plujícího k místu provádění záchranných nebo likvidačních prací, iii) vůdce plavidla, které přepravuje osoby podle veřejně vyhlášeného jízdního řádu, a iv) vůdce malého plavidla, které využívá veřejný přístav k dlouhodobému stání.

Ve veřejném přístavu je zakázáno i) neodůvodněně užívat zvukovou a optickou signalizaci a nadměrně rušit klid, ii) neoprávněně užívat přístavní zařízení, iii) těžit písek, štěrk nebo zeminu z vodní cesty, pokud se nejedná o údržbu přístavu, a iv) provádět opravy plavidel způsobem ztěžujícím plavební provoz v přístavu.[40] Způsob zajištění bezpečného provozování plavidla v přístavu a obsah a způsob ohlášení vplutí plavidla do veřejného přístavu a vyplutí plavidla z veřejného přístavu stanoví prováděcí právní předpis.[41]

1.2.4 Odpovědnost provozovatele a vlastníka plavidla

Provozovatel plavidla je povinen i) vybavit plavidlo optickou a zvukovou signalizací, záchrannými prostředky a prostředky potřebnými k ukládání odpadu vznikajícího během provozu na plavidle, ii) vybavit plavidlo určené prováděcím právním předpisem radiotelefonním zařízením, které v závislosti na druhu plavidla a druhu vodní cesty stanoví prováděcí právní předpis, iii) vybavit plavidlo určené prováděcím právním předpisem jiným zařízením sloužícím pro zajištění bezpečnosti plavby, které v závislosti na druhu plavidla a druhu vodní cesty stanoví prováděcí právní předpis.[42] Provozovatel plavidla je povinen vybavit plavidlo tak, aby na něm v souladu se zákonem mohla být vztyčena státní vlajka České republiky.

Je-li to nezbytné k zajištění bezpečnosti plavby, je provozovatel nebo vlastník plavidla povinen zajistit hlídku na stojícím plavidle nebo dohled nad stojícím plavidlem, které nemá vůdce plavidla. Provozovatel nebo vlastník plavidla je povinen před dosažením vodního stavu, při kterém je zakázána plavba, umístit plavidlo do přístavu s ochrannou funkcí nebo chráněného místa, neučinil-li to již vůdce plavidla. Provozovatel nebo vlastník plavidla je povinen plavidlo umístěné na vodní nádrži před zimním obdobím vytáhnout na břeh nad kótu nejvyššího vzdutí nebo přemístit na jiné vhodné místo umožňující převazování plavidel v závislosti na změně výšky vodní hladiny. Provozovatel plovoucího zařízení je povinen zajistit při jeho provozu přítomnost osoby zajišťující jeho provoz, stanovil-li plavební úřad tuto povinnost při vydání osvědčení plovoucího zařízení.[43]

1.2.5 Odpovědnost účastníka plavebního provozu

Účastník plavebního provozu je povinen zachovávat přiměřenou opatrnost a chovat se tak, aby nedošlo k ohrožení bezpečnosti a plynulosti plavebního provozu, lidského života nebo zdraví, ke vzniku škody na majetku a aby nezpůsobil nehodu v plavebním provozu nebo překážku na vodní cestě, znečištění vodní cesty nebo jiné poškození životního prostředí. Účastník plavebního provozu je dále povinen řídit se plavebním značením umístěným na hladině, březích a na stavbách na vodní cestě a světelnými a zvukovými signály. Každý, kdo způsobil překážku plavebního provozu na vodní cestě, je povinen ji neprodleně odstranit. Nemůže-li překážku odstranit neprodleně, oznámí tuto skutečnost správci vodní cesty a plavebnímu úřadu a viditelně označí místo výskytu překážky. Obdrží-li správce vodní cesty oznámení o vzniku překážky, může ji odstranit na náklady toho, kdo ji způsobil.[44]

1.2.6 Odpovědnost vůdce plavidla a člena posádky plavidla

Vůdce plavidla je povinen i) být přítomen na plavidle, jestliže plavidlo pluje; jde-li o plovoucí stroj, i po dobu jeho pracovní činnosti, ii) zajistit, aby a) obsazení plavidla cestujícími nebo zatížení plavidla nákladem a jeho rozmístění na plavidle neohrožovalo bezpečnou plavbu a b) rozměry plavidla nebo sestavy plavidel a jejich ponor odpovídaly parametrům vodní cesty a staveb na ní, iii) zajistit, aby přes obrys plavidla nevyčnívaly předměty, které by mohly být nebezpečím pro jiná plavidla nebo by mohly poškodit plavební zařízení a stavby na vodní cestě, iv) zajistit splnění ohlašovací povinnosti před vplutím do plavební komory, úseku vodní cesty s řízeným plavebním provozem nebo do úseku vodní cesty, ve kterém je plavebním značením stanovena povinnost použít radiotelefonního spojení, v) zabránit pádu předmětů a úniku látek, které mohou ohrozit bezpečnost a plynulost plavby, ostatní účastníky plavebního provozu nebo uživatele vodní cesty, z plavidla, vi) zajistit odstranění předmětu z plavební dráhy, pokud vypadl z plavidla a může vytvořit plavební překážku nebo ohrozit bezpečnost plavby, vii) učinit neodkladná opatření k nápravě v případě úniku látek, které mohou ohrozit bezpečnost plavby, ostatní uživatele vodní cesty anebo znečistit vodní cestu, nebo hrozí-li nebezpečí úniku těchto látek, viii) neodkladně uvědomit plavební úřad a správce vodní cesty a) o místě pádu předmětu či úniku látek, pokud není možné učinit výše uvedená opatření, a je-li to možné, toto místo viditelně označit, b) o zjištění výskytu neznámé překážky plavebního provozu na vodní cestě včetně jejího umístění, a je-li to možné, toto místo viditelně označit, nebo c) o zjištěných změnách, přemístění nebo poškození plavebního značení nebo poškození stavby na vodní cestě, ix) přizpůsobit vedení plavidla stavu a parametrům vodní cesty a staveb na ní, x) zajistit hlídku na plavidle nebo dohled nad plavidlem, je-li to nezbytné pro bezpečnost plavby, a vést o zajištění hlídky nebo dohledu záznam, xi) zajistit řádné ukládání odpadů vznikajících na plavidle a jejich odstranění z plavidla, xii) dodržovat povolené rychlosti plavby, xiii) před dosažením vodního stavu, při kterém je zakázána plavba, umístit plavidlo do přístavu s ochrannou funkcí nebo chráněného místa a xiv) vést plavidlo pouze v plavební zóně, pro niž byla schválena jeho technická způsobilost.

Vůdce plavidla je dále povinen i) užívat při plavbě na plavidle vhodným způsobem optickou a zvukovou signalizaci a další zařízení určené pro zajištění bezpečnosti plavby, ii) zajistit, aby optická signalizace byla funkční a dostatečně viditelná a zabránit instalaci světel a předmětů v její bezprostřední blízkosti, které by ji mohly zakrýt, změnit její význam nebo být za ni zaměněny, a zajistit, aby nebyly užívány zvuky, které by mohly být zaměněny za zvukové signály, a iii) zajistit, aby na plavidle nebyla užívána světla, která by mohla oslněním ovlivnit bezpečnost plavby nebo pozemního provozu na březích vodní cesty.

Vůdce plavidla je dále povinen zajistit, aby při plavbě nebyla ohrožena bezpečnost osob na plavidle a ostatních účastníků plavebního provozu, aby nedošlo k ohrožení nebo poškození plavidel, vodní cesty, staveb na ní se nacházejících, přístavních zařízení nebo životního prostředí a aby plavba neohrožovala správu vodní cesty, a to zejména při i) potkávání, křížení směrů, kterými plavidla plují a předjíždění, ii) proplouvání v úsecích s přikázaným směrem plavby, iii) obracení, křížení vodní cesty a vplouvání do přístavních bazénů a přítoků a vyplouvání z nich, iv) přibližování se k jinému plavidlu nebo k místu, kde by mohla být ohrožena bezpečnost jiných účastníků plavebního provozu, v) zabezpečení ochrany před nadměrným vlnobitím a sáním, vi) použití plavidel v sestavě plavidel a vedení sestavy plavidel, vii) proplouvání v blízkosti plovoucích strojů v chodu, nasedlých nebo potopených plavidel a plavidel se sníženou možností manévrování, viii) proplouvání pod mosty a lávkami, přes jezy a plavebními komorami, ix) plavbě za snížené viditelnosti a plavbě pomocí radiolokátoru, x) vedení převozní lodě, xi) kormidlování, xii) nehodě, nasednutí nebo potopení plavidla nebo jiném hrozícím nebezpečí, xiii) nehodě plavidla, které přepravuje nebezpečné věci, xiv) stání plavidla, nebo xv) provádění dezinfekce, dezinsekce nebo deratizace na plavidle.

Vůdce plavidla je povinen zajistit, aby na plavidle byla vztyčena státní vlajka České republiky stanoveným způsobem. K zajištění bezpečnosti a plynulosti plavebního provozu je vůdce plavidla oprávněn vydávat členům posádky plavidla a dalším osobám na plavidle příkazy; tyto osoby jsou povinny se vydanými příkazy řídit. Vůdce plavidla, které je součástí sestavy plavidel, je povinen řídit se příkazy vůdce sestavy plavidel.[45]

1.2.7 Odpovědnost provozovatele veřejné vodní dopravy

Provozovatel veřejné vodní dopravy je povinen přepravit za sjednanou cenu osobu, která o to požádá, a přijmout k přepravě zásilku za sjednanou cenu,[46] jsou-li splněny smluvní přepravní podmínky a nebrání-li mu v tom provozní podmínky. Provozovatel veřejné vodní dopravy je dále povinen před zahájením provozu zveřejnit v Obchodním věstníku smluvní přepravní podmínky, za nichž bude veřejnou dopravu provozovat, jízdní řád, tarif, den zahájení provozu a rozsah bezbariérovosti.[47]

Konec ukázky

Table of Contents

Seznam zkratek

Předmluva

A. Říční právo

Kapitola 1: Odpovědnost v mezinárodní říční přepravě

1.1 Úvod do problematiky

1.2 Odpovědnost v říční přepravě podle vnitrostátního práva

1.2.1 Odpovědnost správce vodní cesty

1.2.2 Odpovědnost provozovatele pozemní části přístavu a správce vodní cesty k zajištění bezpečného provozu přístavu

1.2.3 Odpovědnost uživatele přístavu

1.2.4 Odpovědnost provozovatele a vlastníka plavidla

1.2.5 Odpovědnost účastníka plavebního provozu

1.2.6 Odpovědnost vůdce plavidla a člena posádky plavidla

1.2.7 Odpovědnost provozovatele veřejné vodní dopravy

1.3 Odpovědnost v říční přepravě podle evropského práva

1.3.1 Nařízení o právech cestujících při cestování po moři a na vnitrozemských vodních cestách

1.3.1.1 Povinnosti dopravců a provozovatelů terminálů v případě přerušení cesty

1.3.1.2 Obecná pravidla pro informace a stížnosti

1.3.1.3 Prosazování a vnitrostátní orgány pověřené prosazováním práva

1.3.1.4 Zhodnocení nařízení

1.4 Odpovědnost v říční přepravě podle mezinárodního práva

1.4.1 Odpovědnost v říční přepravě podle Budapešťské úmluvy o smlouvě o přepravě zboží po vnitrozemských vodních cestách (CMNI, 2000)

1.4.1.1 Přepravní listina

1.4.1.2 Odpovědnost dopravce

1.4.1.3 Odpovědnost dopravce za zaměstnance a zástupce

1.4.1.4 Zvláštní důvody pro zproštění odpovědnosti

1.4.1.5 Stanovení výše náhrady škody

1.4.1.6 Nejvyšší částka odpovědnosti

1.4.1.7 Ztráta práva na omezení odpovědnosti

1.4.1.8 Oznámení škod

1.4.1.9 Promlčení

1.4.1.10 Neplatná ujednání

1.4.1.11 Jiné použitelné předpisy a jaderné škody

1.4.1.12 Kolizní ustanovení

1.4.1.13 Další dopravce

1.4.1.14 Dodací lhůta

1.4.1.15 Označení

1.4.1.16 Nebezpečné zboží nebo zboží poškozující životní prostředí

1.4.1.17 Odpovědnost odesílatele

1.4.1.18 Právo dopravce na odstoupení od smlouvy

1.4.1.19 Dodání zboží

1.4.1.20 Společná havárie

1.5 Závěr pojednání

1.6 Literatura

Kapitola 2: Společná říční havárie

2.4 Právní úprava společné říční havárie v různých předpisech

2.8 Tuzemská právní úprava společné říční havárie

Kapitola 3: Rozhodování sporů z mezinárodní říční přepravy v soudním a rozhodčím řízení

Kapitola 4: Státní správa v plavbě

4.3 Vnitrozemská plavba

4.4 Pravidla plavebního provozu

B. Letecké právo

Kapitola 1: Odpovědnost v mezinárodní letecké přepravě

1.2 Odpovědnost v letecké přepravě podle vnitrostátního práva

1.3 Odpovědnost v letecké přepravě podle evropského práva

1.3.2 Nařízení, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů

1.4 Odpovědnost v letecké přepravě podle mezinárodního práva

1.4.1 Odpovědnost v letecké přepravě podle Varšavské úmluvy změněné v Haagu r. 1955

1.4.3 Odpovědnost v letecké přepravě podle Montrealské úmluvy

1.5 Rozhodování sporů z mezinárodní letecké přepravy v soudním a rozhodčím řízení

Kapitola 2: Ochrana civilního letectví

2.2 Mezinárodní smlouvy na ochranu civilního letectví před protiprávními činy

2.3 Evropská legislativa na ochranu civilního letectví před protiprávními činy

2.4 Česká legislativa na ochranu civilního letectví před protiprávními činy

Kapitola 3: Právní režim vzdušného prostoru

3.4 Letový provoz

3.5 Let nad státním územím

3.6 Let nad volným vzdušným prostorem

Kapitola 4: Státní letecká správa

4.10 Státní správa v civilním letectví

4.11 Mezinárodní vládní organizace pro oblast letectví

4.12 Mezinárodní nevládní organizace pro oblast letectví

4.13 Sankce