Copyright © Slávka Poberová, 2005

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Slávka Poberová, 2005

Redakční úprava Alena Zatloukalová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2005

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7362-175-9 (ePub)

ISBN 978-80-7543-183-7 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Pokud si říkáte, že všechno tady už bylo, máte pravdu. Láska královny ke králi, láska jako každá jiná (Kunhuta Přemyslovna). Ale také je láska, která s tou první nemá vůbec nic společného, láska spojená s neláskou ke konkurentce (Eliška Přemyslovna a Eliška Rejčka). A pak zase láska, která nehledí na dynastickou čest a žena miluje – třeba nekrále (Kunhuta podruhé Záviše, Eliška Rejčka Jindřicha z Lipé). Anebo láska Anny Jagellonské k Ferdinandovi I. Habsburskému, láska tichá a mírná, vyvažující manželovu tvrdost a neústupnost. Láska Marie Terezie, láska, která vládne domácností, matrona na trůně, která žárlí a hlídá svého manžela, láska, která miluje děti. Český národ se jí ovšem pomstil, dodnes se o ní vyprávějí jen hanbaté anekdoty... Proti tomu je láska, kterou projevovala Sissy (a staletí před ní třeba i Markéta Babenberská) – a muži Františkovi I. Josefovi přivedla milenku až do domu. Ačkoliv u Sissy se neví, jak to s láskou bylo. V milostné přehlídce nechybějí ani pouhé šlechtičny (Anna Maria Stradová, Kateřina Rožmberská z Ludanic, Polyxena z Pernštejna), a všechny dokazují, že láska (i neláska) je jen jedna.

Pověstmi opředená

Libuše

Je to tak, historici ponechávají lidem, co jim je nejbližší, pohádky a pověsti. Co je nám po Keltech, kteří tu údajně bydleli nejdřív, co je nám po Římu a Germánech tam, kde se počátky českého království ztrácejí v záhadách, je tu přece lidová tvořivost! A s ní se hravě dostaneme k Čechovi, který sem, do naší vlasti, dnes zvané Česká republika, celou slovanskou tlupu přivedl. Krokovi, který čtyřicet let spravoval svůj lid.

Pak se objeví kněžna Libuše. Je jednou ze tří sester: Kazi, která znala moc všech bylin a byla velmi vzdělaná v léčitelství. Teta byla kněžkou, učila lidi, jaké mají přinášet oběti bohům lesním, vodním a jakým ještě...

„Třetí, věkem nejmladší, ale moudrostí nejstarší, nazývala se Libuše; ta vystavěla též hrad tehdy nejmocnější u lesa, jenž se táhne ke vsi Zbečnu, a podle svého jména jej nazvala Libušín. Byla mezi ženami přímo jedinečnou ženou, v úvaze prozřetelná, v řeči rázná, tělem cudná, v mravech ušlechtilá, nikomu nezadala v rozhodování pří lidu, ke každému byla vlídná, ba spíše líbezná, ženského pohlaví ozdoba a sláva, dávajíc rozkazy prozřetelně, jako by byla mužem. Ale poněvadž nikdo není úplně blažen, žena tak znamenitá i chvályhodná – ach nešť astného osudu lidského! – byla prorokyně. A poněvadž lidu pravdivě předpovídala mnoho budoucích věcí, celý ten kmen sešel se po usmrcení jejího otce k obecné radě a ustanovil ji sobě za soudce.“

Tolik o Libuši Kosmas, o Libuši, která je operou. Operou národní, operou slavnostní, operou oper. Prosím povšimněte si, že se tu nehovoří o Pražském hradu, ale o Libušíně. Ten hrad by mohl být Libošín u vsi Smečno na Rakovnicku. Ale kdo ví... A ještě něco, dávajíc rozkazy prozřetelně, jako by byla mužem. Pan Kosmas byl samozřejmě šovinista. Jako by byla mužem! Ale dejme mu opět slovo...

„Toho času vznikl mezi dvěma obyvateli, kteří vynikali bohatstvím i rodem a byli jaksi správci nad lidem, nemalý spor o mez sousedních polí. I pustili se do takové hádky mezi sebou, že jeden druhému vjel nehty do hustých vousů, a tupíce se hanebně nevybíravými nadávkami a luskáním pod nosem, hřmotně vejdou do dvora, s velikým hlukem předstoupí před svou paní a snažně žádají, aby spornou věc mezi nimi rozhodla po právu a spravedlnosti. Ta si zatím hověla, jak si rozpustile vedou rozmařilé ženy, když nemají muže, kterého by se bály, měkce ležíc na vysoko nastlaných vyšívaných poduškách a o loket se opírajíc jako při porodu. Když pak, jdouc cestou spravedlnosti a na osobu lidí nehledíc, celou při mezi nimi vzniklou rozsoudila po právu, tu ten, který spor na soudě nevyhrál, přes míru se rozhněvav, potřásl třikrát čtyřikrát hlavou, a podle svého zvyku třikrát holí o zem udeřiv a bradu slinou z plných úst poprskav, zvolá: ‚Toť křivda mužům nesnesitelná! Žena děravá se obírá mužskými soudy v lstivé mysli! Víme zajisté, že žena, ať stojí, či na stolci sedí, málo má rozumu; oč ho má ještě méně, když na poduškách leží? Tehdy opravdu se hodí spíše k tomu, aby se poznala s mužem, nežli aby bojovníkům vynášela nálezy. Vždyť je věc jistá, že všechny ženy mají dlouhé vlasy, ale krátký rozum. Lépe by bylo mužům umříti než to trpěti. Nás jediné opustila příroda k hanbě všem národům a kmenům, že nemáme správce ani mužskou vládu a že na nás doléhají ženská práva.‘“

Potvrzujeme si, že autor Kosmovy kroniky rozhodně nebyl ženám nijak nakloněný, jen dva malé odstavce jsme uveřejnili, a co je v nich mužské nenávisti (a v následujících částech je to stejné), nemusíme se ani dívat nijak pozorně, ale o to teď nejde.

„Nato paní svou pohanu tajíc a bolest v srdci ženských studem zastírajíc, usmála se a pravila: ‚Tak jest, jak díš; žena jsem, jako žena žiji; ale snad proto si myslíte, že málo mám rozumu, že vás nesoudím metlou železnou, a poněvadž žijete bez bázně, právem mne nedbáte. Neboť kde bázeň, tam je i kázeň. Ale nyní je velmi zapotřebí, abyste měli správce ukrutnějšího, než je žena. Tak také holubi pohrdli kdysi bělavým luňákem, jehož si zvolili za krále, jako vy mnou pohrdáte, a knížetem sobě učinili jestřába, mnohem ukrutnějšího, jenž vymýšleje si viny, jal se zabíjeti vinné i nevinné; a od té doby až podnes požírá holuby jestřáb. Jděte nyní domů, a koho vy si zítra vyvolíte za pána, toho si já vezmu za manžela.“

A milá Libuše k sobě povolala Kazi a Tetu, aby s nimi probrala, co bude zítra říkat lidu. O čem se radily, nikdo neví, ale všeobecně se ví, co zjevila. Místo, kde najdou vládce. Ale ještě předtím všem náležitě vytmaví, jak se tento vládce bude chovat.

„Politováníhodní lidé, jak jinak to nazvat,“ naříkala Libuše a zoufale rozhodila ruce.

„Ale no tak, Libuše, to přece není tvoje vina.“ To se ozvala Kazi.

„Ó ne, já jí dobře rozumím, jsou politováníhodní, netuší, co je čeká,“ živě oponovala Teta.

„Ano, netuší, vůbec netuší. Vzývají svobodu, hořekují pro ni, vůbec si neuvědomují, že takovou svobodu dobrý muž ztratí jenom se životem, ale oni jí pohrdají, porobě poddávají své šíje.“

„Já trochu tuším,“ smutně se usmála Teta.

„Ano, trochu, ale zdaleka ne docela. Žáby si udělaly králem vodního hada, a ten je počal usmrcovati.“

„Budou mít, čeho si přejí,“ ušklíbla se Kazi. „Neoceňují tvůj elegantní způsob vlády, tak jim to přej. Jenom ať pak za tebou nechodí, až jim bude ten vládce vadit.“

„Jenom nevím, jestli se už brzy neproflákne, že noc co noc chodíš do Stadic, to by nebylo to pravé,“ ušklíbla se Teta. Libuše pokývla.

„Máš pravdu, ale já jim to naservíruju trochu jinak, trochu – aby to zkrátka mohli vzít. Vlastně mi to přišlo právě vhod, ta jejich touha po panovníkovi. Jo, přišlo mi to právě vhod.“

„Předně snadno je knížete dosaditi, ale nesnadno dosazeného sesaditi. Neboť v této chvíli jest ten muž pod vaší mocí, ať ho povýšíte na knížete čili nic. Jakmile však bude povýšen, vy a vše, co máte, bude v jeho moci. Před jeho tváří se budou třásti jak v zimnici vaše kolena a oněmělý jazyk přilne k suchému patru. K jeho hlasu jen tak že budete z velikého strachu odpovídati: ‚Ano, pane; ano pane,‘ až on pouhým pokynem svým bez vašeho mínění toho odsoudí, onoho dá zabíti, jednoho rozkáže vsaditi do vězení, jiného oběsiti na šibenici. Vás samé a z vás, kterých se mu zachce, jedny učiní sluhy, jiné sedláky, jiné poplatníky, jiné výběrčími, jiné katy, jiné biřici, jiné kuchaři, pekaři nebo mleči. Ustanoví sobě i plukovníky, setníky, šafáře, vzdělavatele vinic a polí, též žence, kováře zbraní, kožišníky a ševce. Vaše syny i dcery postaví do svých služeb, také z vašeho skotu, z koní a klisen neb z dobytka právě nejlepší si vezme podle své libosti. Všechno, co máte lepšího ve vsích, na polích, rolích, lukách a vinicích, pobere a obrátí v svůj prospěch. Ale proč vás dlouho zdržuji? Nebo nač to mluvím, jako bych vás chtěla strašiti? Trváte-li na svém předsevzetí a nemýlíte-li se ve svém přání, oznámím vám jméno knížete i místo, kde jest.“

Strašila, jeví se nám to tak dnes, ale asi dost málo. Lid chtěl knížete. A Kosmas ho tedy Libušinými ústy přivolal.

„Hleď te... za oněmi horami... je neveliká řeka Bílina a na jejím břehu je viděti vesnici, jež slove Stadice. V jejím obvodu jest úhor... Tam váš kníže oře s dvěma strakatými voly... Nyní, je-li vám libo, vezměte mou řízu, plášť i přehozy, jaké sluší knížeti, jeď te vyřídit tomu muži vzkaz ode mne i od lidu a přiveď te sobě knížete a mně manžela. Muž má jméno Přemysl... Jeho potomstvo bude v celé této zemi panovati na věky věkův.“

Zní to dobře a vznešeně, že ano? Však také0 kronikář vzápětí dodává:

„Zatím byli určeni poslové, aby tomu muži přednesli vzkaz své paní i lidu. Když paní viděla, že jaksi, neznajíce cestu, váhají, pravila: ‚Co váháte? Jděte bez starosti, sledujte mého koně, on vás povede pravou cestou a dovede zase zpět, neboť tu cestu nejednou šlapal.‘ Lichá šíří se pověst a zároveň mínění křivé, že paní sama vždy za nočního ticha tu bájnou cestu na koni tam konávala a před kuropěním se vracela.“

Poslové se na konci své dlouhé pouti otázali chlapce a on je opravdu poslal na pole, kde Přemysl oral.

„Zdráv buď, kníže, buď zdráv, tys oslavy nad jiné hoden, vypřáhni od pluhu voly, změň roucho a na koně vsedni!“

Přemysl učinil několik rituálů, na které se bude vzpomínat (odešle voly, do země vetkne lísku, na které vyrazí tři ratolesti, vezme s sebou své střevíce).

Pak se tedy Libuše a Přemysl stali mužem a ženou.

„Tento muž, jenž vpravdě pro svou mužnost zasluhuje slouti mužem, upoutal zákony tento bezuzdný kmen, nezkrocený lid mocí zkrotil a uvedl v poddanství, jejž je i dnes tíží, též vydal všechna práva, jimiž se tato země řídí a spravuje, sám s Libuší samou.“

Dalimil to viděl jinak, a přitom stejně.

„Stalo se, že se dva muži dostali do sporu o mez a řádně se porvali. Libuše je soudila a viníka musela svým výrokem zarmoutit. Ten ji začal tupit: ‚Nechci míti za soudce tebe, protože žena umí lépe šít jehlou než soudit muže. Ach jak velice mě zlobí, že nás muže soudí ženy.‘“

Nato Libuše svolala valný sněm. Všichni na její žalování, jak byla pohaněna, odpověděli: „Jediný vlas mu odplatou nezkřivíme. Mluvil pravdu ten člověk, neboť hlupák je každý, kdo se dá soudit ženou, není-li nucen. Déle již nebudeme poslouchati tebe, chceme míti za pána muže. Od tebe žádáme jedno: pověz nám svými věštbami, z které země nám radíš, abychom si vzali knížete?“

A Libuše jim na to odpověděla: „To vám řeknu upřímně, jakkoli jste mne potupili a urazili... Obec každého z nás chrání, rozumu nemá, kdo ji haní... Já se vám však nebudu mstít a poradím vám bezelstně. Raději jste měli zůstat podřízeni mému soudu, než chtít za knížete silného muže. Víte přece, že lehčí je uhození dívčí ruky, po mužské ráně jsou veliké muky.“

Libuše jim poradila, jak nejlépe uměla, a oni šli a nalezli Přemysla. „Protože jste... přerušili mi hojnost orání pole, mohu to říci: V zemi bude sice hojnost, ale často hlad.“ To bylo jedno varování, které jim řekl, další následovalo při jeho jídle, kdy měl žitný pecen položený na radlici. Otázali se ho, proč snídal na železe, on jim odpověděl: „Jak vám řekla Libuše, řeknu vám i já: Když jste nechtěli poslouchat dívčích rad, bude vás můj rod železnou metlou spravovat.“

My se vrátíme honem zpátky a zase pozveme Kosmase. Libuše musela mít vskutku nemalou moc, její věštecký duch ji neopustil ani po svatbě. Musela přece lidu povědět, kde se nachází Pražský hrad.

„...před svým mužem Přemyslem a v přítomnosti starších lidu takto věštila: ‚Spatřuji hrad, který pověstí nebes se dotkne, ve hvozdě leží místo – je vzdáleno ode vsi této na třicet honů a mez mu určují vltavské vlny. Toto místo na severní straně pevně chrání hlubokým údolím potok Brusnice, na jižním však boku hora velmi skalnatá, která se od skal nazývá Petřín, převyšuje okolí. Hora toho místa se zkrucuje na způsob delfína, mořského vepře, směrem až k řečené řece. Až tam přijdete, naleznete člověka, an uprostřed lesa teše práh domu. A protože se u nízkého prahu i velcí pánové sklánějí, podle této příhody hrad, jejž vystavíte, nazvete Prahou.‘“

Nevím, jak si to vyložit, já bych řekla, že se spíš sklánějí, a ne kvůli prahu, ale kvůli veřejím. Co na to Dalimil?

„Vím o jednom místě, to jednou bude slavné na světě, tak jako slunce ve své záři rozkvete. Pamatujte všichni na má slova: Dvě zlaté olivy z něho vyjdou. Václav bude jméno olivy prvé a Vojtěch bude jméno olivy druhé. Ony z pokolení mého vejdou do království nebeského... Postavte město, kde vám ukáži, postavte je u Vltavy pod Petřínem, kde robí tesař práh se svým synem. Podle prahu nazvete město Praha, a jako knížata a králové a lidé silní jako lvi se skloní před prahem, aby se neporanili, tak i před Prahou, mým městem, skloní hlavu. Bude míti velkou čest a slávu!“

Libuše dověstila a zase si vedla civilně. Tolik už věděla, že nesmí věštit jen tak, jako když doma umývá nádobí.

Vlastně jsem toho ani moc neřekla, ušklíbla se. Co vy můžete vědět, vy lidé prostí a hloupí? Ano, hloupí. Co bych vám povídala víc o těch dvou zlatých olivách, o Václavovi, o kterém se ještě po staletích budou historici přít, jestli byl velký anebo ne, jestli chtěl sloužit Němcům a platit jim, anebo viděl, že nemá zbytí. O Vojtěchovi, o tom bláznu Slavníkovci, který se nakonec vypravil do Polska a tam prý náhodou, že usedl v háji, kde pohané slavili své předky, přišel o život. Jiní zas říkají, že o něj ani příliš nestál...

Nebude to moc velká sláva, to vám tedy říkám rovnou, ačkoli neříkám, vždyť vy byste mi ani nevěřili. Pravda, bude tu jeden velký král a císař svaté říše římské, bude pěkný zmatek s jeho jmény, ale to je teď vedlejší. Budou mu říkat Karel IV.,Otec vlasti, a ten vnese do Čech pořádek a řád a nebude se tu válčit a umírat. A stavět se bude, to ano, stavět a stavět. Ale umře o trochu dřív, než bývá v kraji zvykem, a po něm to skončí a pak přijde bída. Bída a válka, jak jinak, válka, aby si ti Čechové uvědomili, zač je v Pardubicích perník. Ale to oni ne, samozřejmě, ani válka je nenaučí, že by měli držet při sobě, pánům nechat, ať se spolu přou a hádají. Já vím, je to těžké, páni jsou páni a nakonec vždycky vyhrají. Pravda, někdy na ně dojde, stačí když král má trochu víc moci, a to tedy bude mít.

Král Jiřík ale taky nepovládne dlouho a bude mít evropské choutky, jo, ten by chtěl sjednotit Evropu, ale doma se mu to hádá a rve. I když někdy je tu císař, ano, ovšem, císař, jakpak jen se jmenoval...

Rudolf, vidím ho jako živého, je napůl blázen, napůl to má v hlavě v pořádku, on Prahu také zvelebí, koupí spoustu umění, to je nad zlato a drahé kamení. Jenže Rudolf bude poslední, kdo tady, na Pražském hradě, bude bydlet, kdo tady bude doma...

Potom přijde konec, smutný konec, Praha bude jako provinční město, Marie Terezie, Josef II., vládnoucí mateř a synáček, který chce honem honem napravovat svět – jenže ten o to nestojí. František Josef zvaný Procházka, to už bude úplný výsměch, stařeček, který se přežil a předtím stejně nevládl...

Mimochodem, a o tom Petříně a o Vltavě potom vzniknou moc hezké písničky. Na Strahově pod Petřínem klášter stojí a Na Císařské louce stojí řada topolů... Ta Císařská louka je u Vltavy, samozřejmě. Ale má snad cenu tohle někomu vykládat?

Pořád se pohybujeme v říši pohádek a bájí a opery a pořád slyším slova té známé árie Libušina proroctví:

„Bohové mocní, za tento šť astný den dík budiž vám... Můj český národ neskoná!“

Tchyně a snacha

Ludmila a Drahomíra

Vypráví se to jako pohádka. A u těch ještě chvilku zůstaneme, protože o kněžně Ludmile se toho zase tolik neví. Ani jak vypadala, jestli byla vysoká a štíhlá, anebo snad žensky zaoblená...

Takže tedy bylo nebylo, kníže Bořivoj měl za manželku Ludmilu, která byla lidem nesmírně oblíbená. Pravda, byl to lid povšechně tápající, lid, který začátkem 10. století nevěděl, jestli má vyznávat starou víru – anebo už tu novou, jestli má v noci holdovat pohanským bohům – anebo ve dne jedinému Bohu křesť anskému a jeho synovi jménem Ježíš. Ale tak to u nás bývá, a nejen u nás, jen se podívejme, kam oko dohlédne, tam se to v 10. století také všechno pěkně mordovalo.

„Pokřtěn byl Bořivoj, první křesť anský kníže svaté víry.“

To je opět Kosmas. Stalo se někdy v roce 894 a pokřtil ho údajně sám arcibiskup Metoděj. To už Kosmas nepraví, to zase Dalimil.

To jednou vyjel Bořivoj na návštěvu k velkomoravskému knížeti Svatoplukovi a prostřeli mu – na zemi. „Sluší se, abys věděl, že pohan se nevyrovná křesť anu. Seď se psy, to je tvé právo, ty ne kníže, ale hlupáku, který nedbáš o svého tvůrce a máš za boha ušatého výra.“ Kníže samozřejmě hned po hostině poprosil Svatopluka o křest. A s ním Metoděje, „velehradského arcibiskupa. Ten arcibiskup byl Rusín a sloužil mši slovinsky“.

A je tu důležité podotknout, že to opravdu byl obřad slovanský, nikoli germánský, tedy latinský. Neudržel se dlouho, ale měl výrazný dopad na přijímání křesť anství a na jazyk. Manželka, tedy Ludmila, ho vbrzku následovala, to už bylo údajně někde v Čechách. I o tom Kosmas mlčí, ale tak nějak to být muselo, a pravděpodobně to zase udělal Metoděj, jak mu přisoudila legenda.

Kristiánova legenda vypovídá podobně, autor ji jenom doplňuje o Metodějova slova: „Jaká běda, ty muž tak vynikající, a nestydíš se, žes vyhoštěn ze sedadel knížecích, ačkoliv sám také vévodskou moc a hodnost máš, ale raději chceš pro hanebnou modloslužbu s pasáky sviní na zemi seděti?“

Když Bořivoj přijal křesť anství, založil prý první kostel v Čechách, na Levém Hradci, a druhý hned vzápětí, kostel Panny Marie na Pražském hradě. Pak jich vzniklo víc, rotunda na hradišti Budeč, bazilika sv. Jiří opět v Praze...

Cyrilovi v mládí říkali Konstantius. Vynalezl zvláštní litery, které se po něm nazvaly cyrilicí a dodneška je můžeme vidět v azbuce Rusů, Srbů a Bulharů. Ale zpátky k Ludmile.

Byla dcerou Slavibora, předáka z hrádku, který se nazýval Pšov, dnes ho volají Mělník. Zde jsou však rozpory, Slavibor byl podle jiných kníže srbské země, jenomže na Ludmilině původu nám zase tolik nezáleží. Ani na tom, jestli ji nechal pokřtít Bořivoj. Důležité je, že pokřtěná byla.

Narodila se někdy v roce 860, teprve čtrnáctiletou ji provdali za Přemyslovce Bořivoje, tehdy dvacetiletého. Že byla Ludmila tak mladá, přitom považovaná za dospělou, kněžna a matka, není zase zvláštní, budeme se s tím potkávat často, doba byla taková, mladé dívky se vdávaly a měly děti. Všechny letopočty zde a ještě v dalších kapitolách berte jen orientačně, jsou kvůli zařazení časovému, ne kvůlipřesnosti.

Brzy nad manžela vynikala, lidé ji milovali čím dál víc a čím dál víc dávali na její rady. Pravda, dnes už se nedozvíme, jestli za to mohla její katolická víra, anebo docela obyčejný soucit, který z ní udělal světici, ale co na tom.

Porodila Bořivojovi šest dětí, s určitostí známe dva nejstarší syny, Spytihněva a Vratislava. Vratislav si našel manželku v zemi Stodoranů při řece Havole. (Tedy v Německu.) Drahomíru. S Drahomírou zplodili Václava a Boleslava.

Po smrti velmi mladého (asi 36 let) Bořivoje usedl na knížecí stolec Spytihněv, který vládl přibližně dvacet let. Knížecí korunku po něm zdědil Vratislav. Vládl asi pět let. Zemřel a nechal po sobě syny, staršího Václava (asi třináctiletého) a mladšího Boleslava (asi sedmiletého).

Babička Ludmila pečovala o vnuka Václava, starala se o to, aby byl řádně vzdělán v nauce křesť anské. Byla vyznavačkou slovanských modliteb. Horlivá křesť anka a matka chudých požívala mezi lidmi mnohem víc přízně než její snacha Drahomíra. Však také byla „Drahomiř z tvrdého kmene lutického – i ona sama byla k víře křesť anské tvrdší než skála...“ Dalimil se ovšem zmiňuje o tom, že Drahomíra byla pohanka. Kmen Stodoranů byl kmen lutický a Luticové byli tehdy ještě pohané.

Zdá se však, že Drahomíra sice křesťankou byla, ale asi ne příliš vřelou. Tak ji charakterizuje Kosmas, na toho dáme přece jenom víc, Dalimil byl mluvka a pábitel.

Drahomíra byla pyšná a hrdá, ctižádostivá a mladá. A samozřejmě se srazila s druhou první ženou státu, vdovou Ludmilou. Drahomíra vládla po králově smrti za něj a odmítala poslechnout vůli sněmu. Pozor, Ludmile bylo přes šedesát, Drahomíra završila určitě polovinu jejího věku, tedy třicet.

A zde je zase rozpor, jedni říkají, že Ludmila se po manželově smrti stáhla do soukromí na Tetíně. Vykonávala své skutky milosrdenství stranou dvora, sytila ty, kteří neměli co do úst, napájela ty hynoucí žízní. A že jich bylo pro nás nepočítaných, v těch dobách se jich po cestách – anebo spíš necestách – potloukaly desítky, ba stovky...

Samozřejmě nezapomínala na kněží, ani ti to neměli lehké, stále museli dokazovat, že jsou v milosti Boží. A stále naráželi na pohanství, zakořeněné v lidech. Nezapomínejme, doba byla překotná, my ostatně zažíváme něco podobného, staří – mladí, žádný to neměl snadné, jedni nezapomínali, druzí už mysleli dopředu... Jedni ještě uctívali modly, druzí se plazili po kolenou.

Ale najdou se i tací, podle nichž to bylo jinak, a Ludmila dobře věděla, co činí. Byla k tomu vychována. Byla stejně ctižádostivá jako Drahomíra.

Vládnout chtěla Ludmila, ale i Drahomíra. A každá samozřejmě chtěla vládnout sama. V zemi byly v tu chvíli dvě ženy, dvě vdovy, dvě vládkyně. Drahomíra a Ludmila.

Dalimil tu je velmi kategorický, Drahomíra podle něho vládla tak, že poštvala pohany na křesť any, „uprostřed Prahy se strhl takový boj, že tekly krvavé potoky a na obou stranách bylo mnoho zabitých. Ona to neviděla nerada; pravila: ‚Na tom přeju smrti pohanóm, by sě tiem umenšilo moci křesť anóm.‘“

Ví bůh, co se tenkrát vlastně stalo, co všechno se kněžně Drahomíře honilo hlavou! Bála se, že ji kněžna Ludmila připraví o moc? Bála se, že sotva vládu získala, zase ji ztratí? Bála se, že se český stát bude ubírat cestou východní, neněmeckou? Anebo byla skrytou příznivkyní starých pořádků a třeba i bohů? Staré Morany a Vesny, tryzen a mohyl... Anebo se prostě strachovala, že s ní stará tchyně vyšupajdí a ona zase bude muset poslouchat, jako dřív...?

Ludmila ještě nějakou chvíli bojovala, pak to ale vzdala. Podle Kristiána vzkázala své snaše něco v tom smyslu, že po vládě vůbec netoužila, ať si vezme své syny a vládne s nimi po libosti. Jí ať popřeje, aby mohla sloužit svému Kristu. A odstěhovala se na Tetín.

Německý král Jindřich I. zvaný Ptáčník napadl Drahomířiny Stodorany, kněžna jim poslala pomoc a král vytáhl s vojskem ku Praze. Nikdo však neříká, že by Václav od Drahomíry přebíral zemi, která by byla v rozkladu...

Drahomíra měla vztek. A když ona byla vzteklá, tak to stálo zato. Už když sem přišla, tak jí tchyně vadila. Ovšem, byla mladá, ale vlastně tím hůř. Bude jí tu ještě dlouho vadit a překážet, strojit si své úklady a všechno bude vypadat, že to tak nemyslela, kdepak, ona je úplně svatá!

Od první chvíle si šly na nervy. Drahomíra – uměla tenkrát ještě špatně česky, i když to se časem zlepšilo – něco chtěla, to je jedno, mohlo to být od umytých vlasů po košíčkové náušnice, tchyně si je přivezla z Velké Moravy, Drahomíře se líbily, to je snad samozřejmé, že jí je dá, ne? Nedala, jí ne, radši je sbalila do balíku, který putoval ke kněžím. Panenko skákavá, to snad není pravda. A vlasy si taky nemyla tak často jako Drahomíra, to ne, nosila na nich takový šíleně dlouhý šál, to aby schovala, že nejsou čisté a měkké. To Drahomířiny vlasy se lesknou, má na to recept, je tajný, hrají v něm roli kopřivy. Panečku, to pálí, když se trhají, už na ně bude zase jít, docházejí... Ale co jí má tchyně do toho kecat, čím a jak často si ona myje vlasy, no ne?

Už zase mohla volně dýchat, vlastně je dobré, že se takhle uklidní, může svobodněji přemýšlet.

Když se narodil Václav, to teprve bylo boží dopuštění. Zvláštní, Boleslav Ludmile takhle v hlavě neležel, na toho dlabala, ale o Vašíka se starala, o Vašíka jo. Má to být proto, že on je dědicem?

Drahomíra si uvědomila, že zase zatíná pěsti. Ovšem, Václav a Ludmila, ne, na to nebude myslet – ačkoli, nikdo by jí přece nemohl říct ani slovo, kdyby už tomu udělala konec. Kdyby si to s Ludmilou vyřídila. Ne, nikdo by jí to nemohl vyčítat, vůbec nikdo, kdo jen trochu zná a ví, jak se ty dvě nemůžou vystát. Samozřejmě, Drahomíra si to dovede představit, kněžna Ludmila z toho udělá tyjátr, jak jenom ona umí a dovede, oči k nebesům a ruce sepjaté. Ale nic, však Drahomíra si to umí spočítat. I když to jí teda nedaruje! A ten šál, ten si v tom zahraje.

Docela se zasmála, když na to pomyslela.

Dala si zavolat své dva služebníky, radši hned teď, anebo nikdy. Dva muže, o kterých dobře věděla, že jsou všeho schopní. (Ostatně je nezaměstnávala poprvé.) Vyslovila přímý rozkaz: Tu starou tady nechci ani vidět! A až ji budete mordovat, nezapomeňte, že ráda nosí ten starý šál nebo snad závoj, co já vím, přes ty svoje vypelichaný vlasy. Nechci, aby se prolévala krev, nechci, aby se stala mučednicí.

Tady je to velice nejasné, ale výsledek jasný je. Drahomíra je vyslala k Tetínu, kde Ludmila přebývala.

A ti dva vykonali, co slíbili. Ludmila věděla, proč za ní přišli, začala se rychle připravovat na smrt. Nejdřív sirotkům vyplácela, co jim slíbila. Pak kázala ty dva přivést před sebe, ptala se jich na zdraví své nevěsty, tedy Drahomíry.

Ptala se jich, proč jsou k ní takoví, když ona je přece živila jako své syny. Dala jim své zlato a stříbro a oni s ní jednají, jako by se na nich dopustila kdovíjaké viny.

A oni zbavili Ludmilu života. Světe div se, Ludmilu uškrtili tou šálou (závojem, provazy), zatímco se modlila. Bylo jen pár měsíců po smrti Vratislava.

Tělo mučednice pochovali – a u jejího hrobu se začaly dít věci. Linula se odtamtud skvělá vůně, slepí viděli, chromí chodili, prostě zázrak. Ludmilin vnuk Václav pak nechal ostatky přenést do kostela sv. Jiří na Pražský hrad. Ludmila byla brzy svatořečena.

Ale na ukrutníky brzy došlo, jeden se toulal jako psanec po světě, odkud se nikdy nevrátil, druhý uprchl, ale byl zajat a odsouzen ke ztrátě hrdla. To Drahomíra ho odsoudila.

Také Drahomíra se totiž kála, nechala na Tetíně vystavět chrám k poctě sv. Michaela archanděla. Přesně na tom místě, kde byl dům kněžny Libuše. Přesně na tom místě, kde kněžna Libuše našla svou smrt.

A boj dvou kněžen pokračoval, ač se to zdá k nevíře, boj nebožky Ludmily s Drahomírou, boj Václava s Boleslavem. Situace spěla k nové vraždě.

Václav se mezitím ujal vlády, bez krvavého boje se Jindřichovi podrobil, zavázal se k roční dani 500 hřiven stříbra a 120 volů, jakož i věrné oddanosti německému králi.

Syn Boleslav zůstal ve vlivu matčině, o čemž svědčí jeho rozkaz k zabití Václava. Je pokračováním a vyvrcholením kapitoly o Ludmile a Drahomíře. Takže:

Václav žil, jak žil, svůj čas trávil víc na modlitbách než při vládnutí, založil kostel sv. Víta na Pražském hradě (stavělo se tenkrát románsky), a nejen tím kráčel ve stopách babičky Ludmily. Byl stejně jako ona oblíbený.

A tak se nelze divit, že se pár zemanů a pánů obrátilo na jeho bratra, aby s Václavem něco udělal. Milovali lov, boj, také se jim nechtělo být poddanými německého krále, co bychom si namlouvali. Jako by se do toho zamíchala nějak i Drahomíra, Václav ji vypověděl z hradu – ale brzy ji zase povolal nazpět.

Boleslav sídlil ve Staré Boleslavi, kterou vystavěl jako zděný hrad, proti vůli svých pánů, kteří se bouřili, bouřili – až Boleslav sť al nejvzpurnějšímu hlavu. (Tak si zasloužil příjmení Ukrutný.) Do Boleslavi Václav zajel, když podle svého zvyku navštěvoval ve výroční čas kostely. Po skončení liturgie se chtěl vrátit do Prahy, ale bratr připravil hody, takže zůstal. (Bylo to v čase, kdy Boleslav slavil křtiny svého syna, Strachkvas se jmenoval, ale říkal si pak Kristián. Křišť an, ano, je to autor legendy o svatém Václavu.)

V noci se Boleslavovi bojovníci uradili jak na Václava nejlíp. Půjde na jitřní, to bude vhodná příležitost. A Václav šel na jitřní, ve vratech potkal Boleslava, kterého pochválil za to, že ho včera dobře častoval. Ten vytasil meč a sekl Václava do hlavy:

„Tak tě chci dnes lépe častovati!“

Ale Václav byl silnější, povalil bratra a vytrhl mu meč.

„To ti Bůh odpusť , bratře!“

Jenže Boleslav spustil povyk, jako by on měl být zavražděný, a jeho služebníci přiskočili, obořili se na Václava, který se raněný chtěl uchýlit do chrámu. V jeho dveřích ho skolili mečem.

Matka Drahomíra, když slyšela, co se děje, přiběhla a padla s pláčem na mrtvé tělo svého syna, avšak brzy pochopila, že ani ona není životem jistá. Utekla, zatímco Boleslav pospíchal do Prahy, aby se zmocnil veškeré vlády zemské v Čechách. Mrtvé tělo Václavovo zůstalo ležet ve dveřích chrámových, až po čase ho jeden kněz sebral a uložil.

Boleslav brzy přišel k rozumu. Činil za svůj skutek pokání, po třech letech dal Václavovo tělo převézt do Prahy, kde byl uložen v kostele sv. Víta.

Dalimil to viděl jen trochu jinak. „Když kníže uzřel svého bratra, počal mu děkovat za kvas, uspořádaný na jeho počest. Tu Boleslav vytrhl z pochvy meč a pravil: ‚Brachu, já ti ve všem a vždy rád sloužím a nyní ti posloužím takto; již jsi domluvil.‘ A ť al ho po hlavě mečem... Uť al sv. Václavu ucho a pak mu meč vypadl z ruky. Svatý kníže meč vzal a řekl: ‚Bratře, mohl bych ti teď oplatit, ale můj tvůrce je mi tak milý, že bych za celý svět tvou krev neprolil.‘ A vrátil meč bratrovi se slovy: ‚Cos počal, rač dokončiti!‘ I poklekl na práh kostela. Boleslav se přiblížil k bratru a volal na lidi a naříkal, že ho bratr chce zabít.“

Bylo dobojováno. Konflikt dvou žen, konflikt, který přerostl generace, skončil. Ale nenamlouvejme si, že by skončil kromobyčej krvavě, byla to tenkrát docela běžná věc, že se panovníkové zabíjeli. Bylo to tristní, ale podobné detektivní a zákeřné příběhy se dály běžně, lidský život neměl velkou cenu. Bylo to roku 929 – anebo 935 –, od Ludmilina narození uplynulo něco přes sto roků...

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Pověstmi opředená Libuše

Tchyně a snacha Ludmila a Drahomíra

Pradlena a dáma Božena a Jitka

Svatá Anežka

Čtyři ženy, jeden král a císař Blanka z Valois, Anna Falcká, Anna Svídnická, Alžběta Pomořanská

Zadávená a legendární Johana a Žofie

Matka a husitská královna Kunhuta a Johana

Dvě geniální Anna z Foix a Marie Habsburská

Jen tři korunované (z devíti) Pobělohorské královny

Dvě, které se odrodily Amálie Vilemína a Alžběta Kristina

Milovaná a trpěná Isabela a Marie Josefa

Čtyři ženy jednoho císaře Františkovy manželky