Copyright © Oliver Burian, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-944-0

ISBN mobi 978-80-7462-953-2

Věnováno Charliemu, Radkovi a Oldřišce

[ Kapitola 1. ]

Budovou školy zazněl zvonek oznamující konec vyučování.

Byl pátek, září 2033. Obloha měla tu zvláštně modrou, zářivou barvu, kterou se v tomto období vyznačuje. Den byl stále příjemně letní, i když v závanech větru bylo znát chladnější tóny, signalizující, že se podzim nadechuje k útoku.

Z budovy gymnázia Nad Štolou se začali hrnout žáci. Tvořily se fronty u depozitorů ecyclů, kde si mládež půjčovala kola podle nálady a finančních možností. Ebiky vyjížděly z prostoru, kde byly uskladněny. Malé balíčky se rozkládaly v jízdní kola. Pak studenti za tichého šumění elektromotorů svištěli dolů po rampě, domů nebo za zábavou do některého z center, která nabízela jak sportovní vyžití, tak virtuální zážitky, které začínaly být populárnější než ty skutečné.

Za chvíli byl prostor prázdný, kromě jednoho studenta staršího ročníku. Pak vyšla dívka, usmáli se na sebe, vzali se za ruce a políbili. Dívka byla štíhlé sportovní postavy, a i když měřila sto osmdesát centimetrů, byla o dost menší než její přítel. Poslední model SecondSkin síly tří micronů ostře fialové barvy obepínal tělo naprosto dokonale. Její postava, držení těla a pohyby svědčily o zálibě ve sportu. Dlouhé nohy měla nazuty do jednoduchých elegantních bot bez zapínání barevně sladěných s oblekem. Plavé vlasy měla volně rozpuštěné, splývaly jí na ramena a vlály v mírném větru. Nad nebesky modrýma očima přikrývala inteligentní čelo hustá ofina. Nos měla malý, ale temperamentní a ústa, rámovaná plnými rty, byla zdobena tetováním. Byla krásná a sexy nejen svojí dokonalou postavou, ale hlavně oduševnělým výrazem tváře. Pomalu si zvykala na to, že se za ní na ulici chlapi otáčejí a stejně staří kluci se často zakoktají, když s ní chtějí navázat kontakt. Začínala si uvědomovat své ženství a líbilo se jí to. Líbilo se jí líbit se, a když to vedlo k tomu, že se o ni začal zajímat idol všech holek ve třídě, byla šťastná.

„Jaká byla škola, Leone? Promiň, žes musel čekat. Úča si zas hrála na maminku a chtěla mě podpořit…, ví, co mě čeká. Bylo to od ní hezké, ale já už se nemohla dočkat, až tě uvidím,“ trochu se začervenala z doznání, které z ní vytrysklo.

„Dneska to byl mazec, dělali jsme tři testy a já se nemoh po včerejšku vůbec soustředit. Pořád jsem na to musel myslet, bylo to tak krásný… Ale snad dopadnou dobře.“

Dívka zčervenala ještě víc.

„Ty jsi tak úžasná, lásko, a já moc šťastnej, že tě mám a že jsi mi včera dala ten největší dar.“

„Ale no tak, Leone, nemluvme o tom, já se trochu stydím, i když vím, že není za co,“ podívala se mu na okamžik plaše do očí, ale pak je znovu stydlivě sklopila. „Přesto, že to bylo poprvé, moc se mi to líbilo, ale nechci o tom mluvit.“

Leon se na ni láskyplně podíval a mlčel. Už na první pohled bylo zřejmé, že je ideál dívčích srdcí. Vysoký, se širokými rameny, svalnatý, ale ne robustní.

Nezapřeli se v něm předci z kmene Masajů, přestože jeho oči i tvář měly po matce evropské rysy. Byl zvláštně exoticky krásný a se svou kakaovou pletí, jemným vystupováním, skromností, evidentní inteligencí a nadáním téměř pro všechny sporty byl idolem holek nejen ve škole. Vybral si ale Claudii. Snad i pro ten rošťácký vzhled a smích, kterým rozdávala dobrou náladu, kdekoli se objevila. Našli v sobě zalíbení a včera ho zpečetili.

„Já už musím, Leone, chtěla bych zůstat s tebou, ale ty víš, že tam musím. Je to tak smutný, já mám strejdu strašně ráda, už jsem ti říkala, že mě vlastně vychoval, tak nevím, jak to vydržím. Prý mu zbývá už jen tak týden, dva, nejdéle měsíc. Vůbec nevím, co si pak počnu, ještě že mám teď tebe,“ rozvzlykala se a schoulila se mu do náruče. Už nedokázala zadržet pláč. Objímal ji, hladil a rozhlížel se kolem, jestli je někdo nevidí.

Nejen uvnitř budovy, ale i v jejím blízkém okolí byly něžnosti zakázány. Přes sklo dveří zahlédl blížící se Claudiinu třídní učitelku a ztuhl. Jejich pohledy se setkaly. Viděl, jak se v chůzi na okamžik zarazila, ale pak přidala do kroku, aby mu vynadala. Když uviděla, že dívka v jeho náručí je Claudie, zůstala stát. Pak mu jen kývla na pozdrav a zahrozila prstem. Otočila se a šla pryč. Oddychl si a napadlo ho, že ta ženská snad nebude tak strašná bestie, jak se o ní traduje. Mezitím se Claudie utišila, zmáčkla pásek na Sskin a ze škvíry vyjel kapesník. Osušila si oči a podívala se na Leona. I když byly stále změklé pláčem, viděl v nich i odhodlání čelit tomu, co ji čeká. Políbil ji na čelo.

„Držím ti palce, ať to moc nebolí.“

„Dík Leone…, ale teď už musím jet.“

Odvrátila se od něj, přistoupila k depozitoru, dotkla se označené plochy a do miniaturní štěrbinky zašeptala: „Speed třináct G.“ Hlasová rekognice potvrdila, že už má věk k zapůjčení nejsilnějšího kola a mechanismus se spustil. Dvířka v podlaze se odsunula a vyjel balík. Když se rozložil, usmála se. Růžový rám, zdobený žlutými a bleděmodrými květy byl k pomilování. „Není krásný? Bude mě stát trochu víc kreditů, než si můžu dovolit, ale dnes si to chci dopřát, potřebuju si udělat radost.“

„Jasně! Je nádherný, to bude svezení. Můžu ti přispět?“

„Ne, jsi hodnej, já to zvládnu. Ale stejně děkuju.“

Naučeným pohybem zmáčkla klávesnici na opasku a zadala kombinaci, kterou si předtím nacvičila, aby její Sskin změnila barvu, která dokonale ladila ke Speedu. Na ramenou, loktech, bocích a podpadcích bot se rozzářily obrysové diody, už několik let povinné při používání jednostopých vozidel.

Z pouzdra u opasku vytáhla retro brýle Oakley. Nesnášela promítání navigace přímo na sítnici oka. Asi taky podléhala čerstvé propagandě lékařské komory, že projekce může mít nežádoucí účinky. Ale hlavně si v těch stařičkých brýlích připadala ještě víc sexy, a to bylo samozřejmě pro šestnáctiletou slečnu velmi důležité. Spustila trojrozměrnou navigaci, kterou nepotřebovala, cestu znala. Vědět, kde je jaká zácpa v dopravě ale bylo užitečné. Zadala adresu, vybrala k ní oblíbenou hudbu a usmála se na Leona.

Přistoupila k němu, postavila se na špičky a políbila jej na ústa. „Jsi můj miláček, pak se ti ozvu,“ zašeptala, nasedla a sjela po rampě na ulici. Zpomalila, otočila se a zamávala mu. Mávnul jí na oplátku a poslal vzdušnou pusu. Díval se, jak odjíždí, a nemohl spustit oči z její postavy mizící v dálce. Cítil, že tahle sexy a přitom tak roztomilá holka ho zasáhla. Věřil, že to může být ta pravá láska, o jaké mockrát četl, viděl spoustu filmů, ale sám ji ještě nepoznal, přestože už několik vztahů měl.

Rozhodl se, že půjde domů pěšky. Chtěl se projít, nespěchat a vychutnávat si ten nový pocit pohody a přesto nepokoje, pocit štěstí, vzrušení a touhy. Přesto, že o něm kamarádi tvrdili, že to má v hlavě mimořádně srovnané, najednou si tím nebyl vůbec jistý. Ten pocit byl nový a kromě štěstí přinášel i obavy a zmatek. Prošel Letenskými sady a sedl si na lavičku kousek od místa, kde stála obrovská bronzová socha Václava Havla a odkud byl krásný výhled na Staré město. Přemýšlel, jestli si má dát jointa, aby zklidnil mysl, ale pak ten nápad zavrhl. Řekl si, že je lepší si uspořádat myšlenky s čistou hlavou. Stejně chtěl s tím hulením přestat, i když pro něj znamenalo určitý prvek rebelství, a to se mu líbilo.

Claudie držela kontrolku přidané energie nízko. Potřebovala trochu dřiny. Chtěla šlapat, aby si po dni, kdy seděla ve škole, protáhla nohy. Cítila, že už se prohřívá a přesto, že slunce zašlo za mraky a vítr zesílil, jí začínalo být horko. Upravila klimatizaci v Sskin a ještě přidala.

Chtěla ze sebe vyjet tu bolest, kterou cítila při myšlence na strejdu, jejího nejbližšího člověka, který umírá a přes všechny pokroky v medicíně mu není pomoci. Už mu je přes osmdesát, ale přesto, že celý život sportoval a jedl zdravě, tak si taky dopřával alkohol, doutníky a další požitky, které život zrovna neprodlužují. Ale to asi nebude ten problém. Vypadá to, že už ho nebaví žít.

Většina kamarádů už odešla do věčných lovišť, i když někteří byli mladší než on a s těmi, co zbyli, už nebyla žádná sranda.

„Sranda je základem života, důležitější než sex,“ opakoval často. „Tou se lidi liší od zvířat a sex je mnohdy jen jedinou zábavou chudých. To si pamatuj, Claudie, když je s někym nuda, sex to nezachrání. A nudný kamarádi? To se radši rovnou píchnout do krku!“

Už se mu asi nechtělo dál žít, když skoro všechny radosti odezněly a ta jediná, Claudie, už taky roztahuje křídla k odletu do vlastního života. Ona milovala jejich společné zážitky a moudrosti, které jí předával. Milovala jeho povahu recyklovaného teenagera, když s ní chodil do kina na teenagerské filmy. Hlavně když to byly „kopsdodržky“, jak říkal filmům, kde se hrdinové víc mlátili, než mluvili. Někdy ji bral na klasiku do divadla. Tam si často schrupnul a ona ho nechala a o přestávce oba dělali jakoby nic. Přesto, že se velmi často smál a byl samý vtip, stále častěji si všímala, jak se občas zachmuří, když si vzpomene na minulost. Ta byla většinou vesele zářivá, ale už se nikdy nevrátí. Chápala, že i když má ji, tak už to pro něj není ten správný život. Život plný kamarádů, dobrodružství a sportu. Ještě nedávno spolu jezdili na ecyclech či ebruslích, kdy přesto, že už byl hodně starý, vyvíjel takovou energii, že mu stěží stačila. Pak se ale vše začalo lámat a zbyly jen procházky s krmením racků či labutí na Kampě. Chřadnul ji přímo před očima, i když se snažil, aby si toho nevšimla. Doktory nesnášel, ale když jednou už nemohl vstát z postele a svěřil se jí, že ho brní nohy, dovolil, aby ho odvezli na vyšetření a diagnóza byla jednoznačná.

Když jim doktor sdělil, že metastázy se sice dají zbrzdit, ale na běhání už to nebude, ona se málem zhroutila, ale on se jen usmál, že má naběháno dost a aspoň bude mít čas na knížky a filmy, které ještě neviděl.

„Jak tak na vás koukám, pane doktore, asi je to fakt zlý a dáváte mi už jen tak dvacet let života. Co říkáte, chlape?“ zazubil se, aby odlehčil tíhu okamžiku. Doktor jen smutně zavrtěl hlavou. Nechápal, kde se v tom starci bere ten černý humor, kterým se v nemocnici za těch pár dní, co tam ležel, tak proslavil. Po chodbách se už sotva belhal, když si šel dát na terasu doutník a z ploché lahve, kterou nosil v županu, usrkával whisky. Přesto ale vždycky, když potkal nějakou sestřičku, nezapomněl ji lákat na rande, až se uzdraví, nebo ty, co už znal lépe, na skupináč. Jak tvrdil s přehnaně vážnou tváří, jedna by mu nestačila, protože ocel je proti němu máslo a má výdrž Omicrona.

Sestry se mu smály. Věděly, že si dědek dělá srandu, aby jim zlepšil náladu v tom smutném prostředí, kde každou chvíli nějaký pokoj vyklidily, aby ho připravily pro dalšího cestujícího do poslední stanice.

Když pak toho smutného dne z nemocnice odcházela, hlavu plnou pokynů, co všechno musí zařídit a že další najde na cloudu, stavila se u lékaře s poslední důležitou otázkou. Odpověď nebyla jednoznačná, vyděsila ji. Věřila, že to budou měsíce, ale teď to spíš vypadalo na týdny. Pár už jich uběhlo od chvíle, co strejdu odvezli do nemocnice, tak se bála, že to nejhorší přijde velice brzy.

[ Kapitola 2. ]

Sesedla, ebike uložila do depozitoru, nadechla se a vyrazila ke vchodu.

Bála se, co bude, a zároveň se těšila, že zase uvidí tu milovanou tvář.

Ohlásila se u sestry na patře. Ta jí pokynula, že může jít dál, že primář o všem ví, a zeptala se, jestli si s ním nechce ještě před návštěvou promluvit. Odmítla. Během dne už četla několikrát zprávu, kterou jí poslal a která plně vypovídala o situaci.

„Možná až po návštěvě, pokud tu pan doktor ještě bude,“ navrhla, když odcházela dlouhou chodbou směrem k lůžkovému oddělení. Otevřela dveře a vstoupila do pokoje, kde blikalo několik přístrojů. Jejich šumění se ztrácelo v hluku nahlas puštěné televize, kde zrovna běžela nějaká talk show. Podívala se směrem k posteli a z profilu uviděla strejdovu tvář, rámovanou šedivou „máničkou“, jak vždy hrdě nazýval svůj stále stejně bujný porost hlavy.

„Pojď mi učesat máničku,“ často ji lákal ve chvílích pohody. Ona vždy s radostí vzala starý kartáč, který jim zbyl po mamince, jehož doteky miloval, a česala mu vlasy.

Přistoupila k posteli. Tvář byla kamenná a nehnul se v ní ani sval. Oči měl zavřené a zdálo se, že ani nedýchá. Pomalu k němu přistoupila, opatrně a s obavou mu sáhla na čelo. Necítila nic zvláštního. Teplota se zdála v normálu, ale obavy ji nepřešly. Naklonila se nad něj a zašeptala: „Strejdo, probuď se, prosím!“ V ten okamžik se obě oči otevřely doširoka, z úst vylétl jazyk a hromovým hlasem se ozvalo: „Báááf!“ Škubla sebou leknutím, ale strejda už se vzpíral na posteli a křičel na ni: „To jsem tě dostal, ty moje malá prdelko, co? Už sis myslela, že jsem zaklepal bačkorama, hahahaha. Nasrat světe, starej Romeo to ještě nevzdává, pořád do toho jdu! Ještě něco dokážu!“ smál se, až se zalykal a dávivě se rozkašlal. Začala se smát taky a chechtali se spolu, až ho kašel přešel a vyčerpaný se uložil do polštáře. Vzala jej za ruku. On ji sevřel tak pevně, že na okamžik zapochybovala, že je to s ním tak zlé.

„Tak rád tě vidím, ty moje malá velká holko. Ukaž se, jak jsi od předevčíra vyrostla, projdi se pokojem ke dveřím a zpátky a udělej mi manekýnu,“ zaprosil.

Hráli tu hru snad už od doby, co pamatovala. Jednou odpoledne, když strejda klimbal u televize, byla tam módní přehlídka a ona poprvé viděla modelky na molu. Jak si zvláštně vykračují, celé se kroutí a zničehonic je začala napodobovat, kráčela strejdovi před obrazovkou a taky své drobné dětské tělíčko kroutila, nožky trčila před sebe a šla po špičkách, jako by měla lodičky s vysokými podpatky. Strejda se probral a začal se smát, až se za břicho popadal. To ji povzbudilo, vykračovala dál, kroutila se ještě víc, smáli se spolu, až ji strejda vzal do náruče a pevně sevřel. Najednou měla zvláštní pocit, že už se nesměje, ale je to něco jiného, co otřásá jeho tělem. Nerozuměla tomu, a tak otočila hlavu a sledovala televizi, dokud se strejda neuklidnil, vysmrkal se do kapesníku a plácl ji po zadečku, ať skočí do kuchyně a naleje mu sklenku jeho oblíbeného vína. To už uměla, dělala to často a ráda. A když se vrátila, strejdova tvář měla zvláštní výraz.

„Provedla jsem něco?“ zeptala se dětským hláskem.

„Ne, zlatíčko, jen jsem si uvědomil, jak jsem šťastný, že tě mám. To se velkým lidem někdy stává a pak divně koukaj. Z toho si nic nedělej. A co kdybych k večeři udělal špagety, jak je máš ráda?“

„Jé, to bude žůžo!“

Ta vzpomínka jí prolétla hlavou, když kráčela ke dveřím a kroutila se a pak, když se otočila a šla zpět, jako by cítila to štěstí z odpoledne utopeného kdesi v minulosti, před mnoha a mnoha lety. Strejda se blaženě usmíval.

„Furt stejná producírka!“ komentoval její výkon s úsměvem.

Došla až k němu, sedla si na židli vedle postele, položila mu hlavu na hruď, a i když věděla, že je to jen iluze, najednou jako by se cítila v bezpečí a šťastná. Hladil ji po vlasech a tiše šeptal: „Vyprávěj mi Claudie o sobě, co jsi dělala od posledně, co jsme se viděli. Nevyprávěj mi, co se děje tam venku, to mě nezajímá a je toho plná televize. Jo, prosím tě, ztlum tu krávu, už ty její kecy nemůžu poslouchat.“ Narovnala se a zavelela směrem k obrazu, který visel ve vzduchu: „Ztlumit na trojku.“ Zvuk se okamžitě ztišil. „Nebo to radši vypni úplně, chci bejt s tebou sám, to by mě jen rozptylovalo.“ Po dalším pokynu se obraz rozplynul a tam, kde předtím visel, se objevila stěna a na ní zvláštní obraz ošklivé vázy plné žlutých kytek.

„Co to tu máš za divnej obraz?“ zeptala se. „Ten tu minule nebyl.“

„Vy nemáte ve škole dějiny umění?“

„Ne, budeme je mít až od druhýho ročníku.“

„Tak až budete probírat impresionisty, tak dávej dobrej pozor, a když přijde řeč na ToulouseLautreca, Degase, Gauguina, Moneta a zejména van Gogha, tak si na mě vzpomeň. Miloval jsem je a miluju. Tu čistou krásu, kterou tvořili za svých krátkých a nešťastných životů. Kolik lidem dávali radosti a dávají dodnes. Když tu tak ležím, přemýšlím a je mi smutno, podívám se na ty slunečnice a najednou je mi trochu líp. A příště, až přijdeš, tam dám Gauguina, s těma krásnejma ženskejma s velkejma palcema u nohou.“

„A nemůžeš ho tam dát hned?“

„Ne, děvče, to by nebylo ono. Nauč se těšit na příští. Mít všechno hned je smutný, ochuzuje o těšení. Ale teď už mi vyprávěj o sobě. Co dělá Leon?“

„Leon je v pohodě,“ řekla stručně a nadechovala se, aby odvedla téma někam jinam, protože po včerejšku se cítila na tenkém ledě.

„Nezlob, Claudie,“ Romeo se trochu zachmuřil. Vzal jí bradu mezi prsty a natočil obličej tak, aby jí viděl přímo do očí. „Leon je bezva kluk a ne, že je jen v pohodě. Leon tě miluje a ty miluješ jeho. Starýho dědka neoklameš. Važ si toho. Láska v rozpuku je to nejkrásnější, co život přináší, ty to teď prožíváš a já jsem moc šťastnej, že jsem se toho mohl dožít. Tak mi tady nekecej a zeptám se znova. Co Leon?“

Zdráhavě se mu podívala do očí a pak se radši sklonila a položila mu hlavu na hruď.

„Když já nevím, co chceš slyšet. A nevím, jestli je správný cítit štěstí, když ty tady tak ležíš a…“ hlas se jí zlomil a rozplakala se.

„Nebreč, ty moje princezničko, to jsem nechtěl. No tak, nebreč. Nebo se rozbulim taky a víš, že není nic trapnějšího než ubulenej dědek.“

„Víš, strejdo, ještě to nikdo neví a asi se dlouho nedoví, aspoň doufám, ale tobě to říct chci. My jsme včera večer byli spolu a…“

„Ne, to nemusíš,“ přerušil ji, „já jsem si všim, že jsi jiná hned, jak jsi přišla, a byl jsem šťastnej i za tebe. Víš, to rodič pozná. Tedy chci říct, že to příbuznej, kterej má někoho tak rád, jako mám rád já tebe, někdy pozná. Nevím proč, ale měl jsem pocit, že jsi najednou dospělá, máš takovej zvláštní výraz. Nevím, jak to popsat.“

Pocítila úlevu, že nemusí dál vysvětlovat, co bylo a jestli to bylo všechno bezpečné podle postupu, co brali ve škole už před pár lety. Společně s úlevou se ale dostavil jakýsi pocit, že teď je ta správná chvíle. Ten správný okamžik do toho seknout a zeptat se na to, co ji už delší dobu trápilo, ale nechtěla se ptát, protože se bála odpovědi.

„Víš, strejdo, když už o tom mluvíš,“ odmlčela se a přemýšlela, jak pokračovat. Jako by cítila, jak se jeho tělo napnulo, „můžeš mi říct, jak to s náma je a proč jsi mě nikdy neadoptoval? Nevadí ti, že se na to ptám?“ Mlčel. „Už dlouho mi to vrtá hlavou. A teď když ty víš, že já a Leon…, že už nejsme jen kamarádi a já jsem velká, neřekneš mi, jak to bylo s mojí mámou a tím pánem, co je můj táta? Kdo to je? Chci to vědět, mám na to právo, už je mi šestnáct, jsem plnoletá!“ Zvedla hlavu a odhodlaně se mu podívala do očí.

„Celá máma! Bože, jak ty jsi po Julii! Je to takový štěstí a přitom to tak bolí,“ šeptal s přivřenýma očima. Chvilku oddychoval, jako by se mu hodně přitížilo, a ona ho zmateně pozorovala s obavou, že mu způsobila nějakou bolest.

„Strejdo, prosím tě, ne, to jsem nechtěla, není ti něco? Mám zavolat sestru?“ Zvedla tvář ke zvukovým senzorům ve stropě, jež byly připraveny reagovat na hesla, která se Claudie musela naučit, a okamžitě předat zprávu podle závažnosti situace sestře nebo lékaři ve službě.

„Nikoho nevolej, to bude dobrý,“ řekl hlasem, ve kterém byla cítit blízkost smrti, ale i odhodlání. „Chvilku nic nedělej, jen seď a drž mě za ruku.“ Uchopila mu ji do svých, zvedla k ústům a políbila. Byla silně nervózní z obavy o něj a i z očekávaného momentu poznání, ale trpělivě seděla a téměř ani nedýchala.

„Dvě á otevřít,“ řekl směrem ke stěně sevřeným hrdlem. Nic se nedělo. Odkašlal si. „Dvě á otevřít,“ snažil se zakřičet silněji, ale hlas mu selhal. Zase nic. „Prosím tě, Claudie, udělej to ty. Pro cizí je heslo Dvě á á plus,“ sotva šeptal a bylo znát, že se ho zmocňuje únava.

„Dvě á á plus,“ vykřikla. Ze stěny s tichým zasyčením vyjel šuplík.

„Teď tě o něco poprosím,“ zašeptal, „vyndej z trezoru obálku, co tam uvidíš. Je to v tomhle okamžiku ta nejdůležitější věc, co na světě mám. Vyndej ji, neotvírej a přijď s ní zpátky ke mně,“ zadíval se na ni prosebně. Pořád to byla jeho holčička, i když příští minuty mohly vše změnit. Zvedla se, došla k trezoru a vyndala obálku, která ukrývala těžký předmět. Bylo na ni napsáno její jméno. Došla zpátky k posteli, už si nesedla na židli, ale na rám lůžka, aby na strejdu lépe viděla. Podávala mu obálku, ale jeho ruce nereagovaly.

„Ne, počkej. Měla být pro tebe, kdybych zemřel dřív, než bych ti stačil říci to, co ti teď řeknu. Máš tam dopis. Ale než ji otevřeš, chci, abys mi slíbila, že bez ohledu na to, co budeš cítit, mi uděláš jednu laskavost a začneš mi z tý knihy číst. A přijdeš i zejtra a budeš mi číst dál. Budeš mi číst, dokud neumřu, nebo knihu nedočteš. Můžeš mi to slíbit?“ hlas měl najednou pevný, plný odhodlání, jako by předchozí slabost zmizela někam daleko.

„Samozřejmě ti to slibuju!“

„Dobře, prdelko, děkuju. Věřím, že to dodržíš. Ale pamatuj si, že už jsem dostal několik slibů, na kterých mi hodně záleželo, ten největší před bohem v Týnským chrámu, ale pak se některé proměnily v nicotu. Dokonce i ten u oltáře, o kterém jsem vůbec nepochyboval. Chci věřit, že jsi jiná, ale pokud ne, nestane se nic zásadního. Pouze umřu se smutkem v duši místo štěstí, které bys mi mohla poskytnout. A nebudu se na tebe zlobit, stejně jako jsem se nezlobil na tvoji maminku.“

„Co ta s tím má společnýho? Řekni mi to, prosím!“ chvěla se nervozitou.

„S Julií to má společnýho úplně nejvíc. Ale nejdřív roztrhni obálku a vyndej knihu…,“ udělala, co řekl, a zmateně se na ten podivný předmět dívala, „teď ji otevři, pamatuješ ještě, jak jsem tě učil zacházet s knihou?“

„Ano, strejdo.“

„Vidíš dopis hned pod deskama?“

„Ano.“

„Tak ho vem a strč do drtiče odpadků.“

„Ale…“

„Udělej, o co tě prosím!“

„Dobře.“

Odložila knihu na pelest, vzala dopis, došla do rohu k otvoru pro odpadky a bez sebemenšího váhání tam dopis vhodila. Vrátila se k posteli a sedla si přesně tak jako před tím.

„Co teď?“ zeptala se klidným hlasem, plná důvěry ke starci na lůžku. Najednou si uvědomila, že on je její nejmilejší osobou na světě, a ať už jí řekne cokoli, určitě jí neublíží. Neudělal to nikdy za ta léta, co ji vychovával, tak tím spíš to neudělá teď, když umírá.

„Musím ti něco říct a mám po dlouhý době strach. Strach o tebe, jak to změní tvoje naděje, a strach o mě, protože se bojím, že tě ztratím. Vím, že mě máš ráda, Claudie, ale taky vím, že žiješ svůj život v naději, že konečně poznáš svýho otce a že to bude vlivný a úspěšný muž, který se tě ujme…“

„Nechci žádnýho vlivnýho a úspěšnýho chlapa!“ skočila mu do řeči. „Chci jen tátu a chci, aby se přiznal k tomu, že jsem jeho dcera, a aby mi řekl, že mě má rád a nelituje toho, že mě zplodil. Nechci žít s tím, že jsem nějaký parchant chlapa, co se vyspal s mámou, a když zjistil, že je těhotná, tak zmizel a někde se klepe strachy. Strachy, že se jednoho dne objevím a budu chtít, aby mi dal nějaký peníze! Copak to, ksakru, nechápeš? Vždyť mě tak dobře znáš! Chci vědět, kdo to je, abych ho mohla milovat, nebo nenávidět, ale už nechci dál žít s tím, že nevím, kdo je můj táta, doprdele,“ hlas se jí zlomil a zhroutila se na postel, objímala ho a on cítil, jak mu její slzy skrápí pyžamo.

„No tak, Claudie, nebreč, já ti přece rozumím. A vím, jak je to pro tebe těžký,“ chvíli se odmlčel, zhluboka nadechl, pohladil ji po vlasech a pokračoval. „Jen nevím, jestli to, co ti teď řeknu, pro tebe nebude ještě horší…, ale už jsi velká holka. Tvůj táta jsem já.“

Cítil, jak ztuhla. Chvilku se vůbec nehýbala a pak se zvedla z jeho hrudi, odhrnula si z obličeje vlasy a zpříma se na něj podívala. Jako by zase viděl její mámu.

„Ty mi chceš říct, že mi celou dobu tajíš, že jsi můj táta, a necháš mě se trápit, abys mi to řek těsně před tím, než si v klidu umřeš? Panebože! Já tě vždycky tak milovala a snila o tom, že jsi to ty, a ty sis lebedil, jak ze mě děláš blbku, a mluvil o nějakým neznámým úspěšným chlápkovi. Jsi normální? Asi tě nenávi…“

„Neříkej to Claudie!“ z posledních sil ji přerušil. „Neříkej to, prosím. Strašně bys mě ranila a ty v koutku duše víš, že si to nezasloužím. Vzpomeň si na svůj slib. Přečti mi tu knihu, a když potom usoudíš, že jsem šmejd, odejdu do pekla s pocitem, že si to zasloužím.“

Zarazila se a podívala se na něj. Chvilku přemýšlela a pak řekla na šestnáctiletou holku hodně uvědoměle: „Fair enough!“

Utřela si slzy a bojácně vzala do ruky nezvyklý předmět. Už jednou ve třídě koloval při hodině dějepisu, listovali v něm, ale byl nějaký úplně jiný.

Hladila desky a cítila něco na dotek hodně příjemného, co nikdy nedržela v ruce.

„To je kozinka, to nemůžeš znát. Ale že je úžasný se jí dotýkat?“

Podívala se do tváře, kterou tak milovala, a viděla, že má Romeo zavřené oči.

„Jak víš, co dělám?“

„Děláš jen to, co dělaly celé generace před tebou, když se jim dostala do ruky kniha vázaná v kůži kůzlete. Hladíš ji a nemůžeš se toho doteku nabažit. Nebo se snad mýlím?“

„Ne, nemýlíš.“

„Přejeď prstem po hřbetu a vnímej tu krásu.“

„To je opravdu nádhera…, tati.“

Cítila, jak se zachvěl. „Můžeš to říct ještě jednou?“ tiše zaprosil.

„To je opravdu nádhera.“

„Můžeš to říct celé? Prosím.“

„Miluju tě, tati!“

Jeho tělo se roztřáslo jako kdysi, když ještě nevěděla, o co jde. Teď už to poznala sama na sobě. Ten zmatek, kdy člověk zároveň cítí hrozný smutek a absolutní štěstí a není schopen se ve svých pocitech vyznat.

„Neumírej mi, prosím. Ještě tě trochu chci,“ zašeptala mu do ucha a tiskla dlaň. Cítila, že chvění pozvolna ustupuje. Když se uklidnil, natáhl k ní volnou ruku. „Půjč mi ji, prosím, chci ji na chvilku cítit.“ Vložila mu knihu do dlaní. Nasměroval ji hřbetem k ní a poprosil: „Přečti mi to.“

„Julie v červnu, Romeo na konci listopadu,“ přečetla poslušně dojetím sevřeným hlasem, „ale chybí tu autor. Kdo to napsal?“ zeptala se.

„Napsal jsem ji já. Víš, Claudie, ta kniha je jen pro tebe a ty víš, kdo ji napsal. Tak proč bych tam dával své jméno? Buď by ses to dozvěděla z dopisu, kdybych před tím, než ji objevíš, umřel, nebo jsem plánoval, že ti to řeknu, když budu mít to štěstí, že se naskytne příležitost!“

„Ale třeba by zajímala i jiné čtenáře. A pak by tam tvé jméno mělo být.“

„Fajn, Claudie. Víš co? Začni číst, kniha je tvoje, a až ji dočteš a usoudíš, že ji chceš představit i jiným, udělej, jak uznáš za vhodné. Bude to tvoje volba a pak tam dej třeba i mý jméno.“

Plaše otevřela vazbu a začala číst rukou psaný text:

„Té, kterou jsem miloval nejvíc na světě, mé lásce, mé ženě, mému nejlepšímu kámošovi, čtyřletému štěstí mého života a nepočítaně dnů utrpení.

Mé femme fatale, mé Julii.

Romeo

Obrátila na další stránku a pokračovala. Viděla tátu, jak se mu ve tváři rozlévá pocit štěstí a slzy jí zamlžily zrak.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

[ Kapitola 1. ]

[ Kapitola 2. ]