RUTH WAREOVÁ

POZVANIE

Z anglického originálu In a Dark, Dark Wood (Penguin Random House, UK, 2015)

preložil Matúš Kyčina.

Redigoval Ladislav Sokol.

Obálku navrhol Marek Novák.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 904. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Copyright © 2015 by Ruth Ware

Translation © 2016 by Matúš Kyčina

Jacket design © 2016 by Marek Novák

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4779-6

S láskou venujem Kate,

za jej trojpätinový podiel

V čiernom lese čierny strom,

v čiernom strome čierny dom,

v čiernom dome čierny kút,

v čiernom kúte... kostra, kuk!

Ľudová riekanka

Utekám.

Utekám nočným lesom, konáre sa mi zachytávajú o šaty a nohy zamotávajú do papradia zasypaného nánosmi snehu.

Ruky mám došľahané. Dych viazne v hrdle. Trpím.

Trpím aj pri najmenšom pohybe.

Nemám však na výber.

Utekám a dúfam, že to zvládnem.

Keď bežím, v hlave sa mi zakaždým odvíja rovnaká mantra.

Čas, ktorý by som chcela dosiahnuť, zlosť, že v súboji s asfaltom ťahám za kratší koniec.

Dnes mi však v hlave búši iba jedno slovo.

James. James. James.

Musím sa tam dostať. Potrebujem sa dostať na cestu skôr ako...

Zrazu ju mám pred očami, tmavý asfaltový pás osvetlený mesačným svitom, počujem rev motora, oslepí ma biele svetlo, ktoré sa zarezáva do tmavých kmeňov stromov.

Stihla som to?

Posledných tridsať metrov ešte pridám, preskočím popadané kmene a srdce sa mi zmení na živý bubon v prsiach.

James.

Auto je príliš blízko. Zlyhala som. Vybehnem na cestu a mávam rukami.

„Stojte!“

1

Bolí to. Svet bolí. Svetlo sa tlačí do očí. V nose cítim krv. Ruky mám lepkavé od krvi.

„Leonora?“

Slová uviaznu v závoji utrpenia. Skúšam pohnúť hlavou, pretože pery odmietajú sformulovať slovo.

„Nemusíte sa báť, ste v nemocnici. Berieme vás na ďalšie vyšetrenie.“

Žena hovorí jasne a zreteľne. Každučké slovo akoby sa mi zabodlo do uší.

„Chcete, aby sme niekomu zavolali?“ Znova skúsim zavrtieť hlavou.

„Nehýbte hlavou,“ upokojuje ma, „máte ju zranenú.“

„Nora,“ zašepkám.

„Máme jej zavolať? Kto je to?“

„Ja... som to ja.“

„V poriadku, Nora, skúste sa uvoľniť. Nebude to bolieť.“ Lenže bolí. Ako všetko ostatné.

Čo sa stalo?

Čo som to spravila?

2

Hneď ráno som si uvedomila, že dnes je deň ako stvorený na najdlhšiu bežeckú trasu v parku. Dávam si takmer pätnásť kilometrov. Jesenné slnko sa predieralo cez ratanové rolety a rozjasnilo posteľnú bielizeň. Vzduch bol nasiaknutý nočným dažďom. Za oknom sa vrcholky stromov začínali sfarbovať do žltohneda. Zavrela som oči a natiahla sa na posteli, počula som stonanie ústredného kúrenia a tlmené vzdychy dopravy. Cítila som každučký sval v tele a nemohla som sa dočkať skvelého dňa.

Moje dni sa začínajú rovnako. Možno preto, lebo žijem sama – človek sa zariadi podľa seba a nič ho nevyrušuje, nijaký spolubývajúci nevypije posledné mlieko a mačka neprská na koberci. Čo ste večer nechali v kredenci, to tam aj nájdete. Inými slovami, máte to pod kontrolou.

Prípadne preto, lebo pracujete doma. Keď nedochádzate do zamestnania, dni sa zlievajú do nesúrodého celku. Ľahko sa stane, že o piatej poobede sa pristihnete v župane a uvedomíte si, že jediný človek, ktorého ste za celý deň videli, je mliekar. Sú dni, keď okrem rádia nepočujem ani hlások. A viete čo? Páči sa mi to. Pre spisovateľku je príjemné, keď môže tráviť čas s hlasmi vo vlastnej hlave, s postavami, ktoré sama stvorila. V tichosti nadobúdajú skutočné obrysy. Ani to však nie je záruka úspechu. Dôležité je nabehnúť na správny stereotyp, pridŕžať sa istých pravidiel, a najmä rozoznávať pracovné dni od voľna.

Moje dni sa začínajú takto:

O pol siedmej sa spustí kúrenie a zobudí ma vrčanie bojlera. Pozriem sa na telefón – len aby som sa uistila, že cez noc nenastal koniec sveta –, vystriem sa na posteli a počúvam praskanie v radiátoroch.

O siedmej zapnem rádio naladené na Štvrtú stanicu, natiahnem sa a zapnem kávovar, do ktorého som ešte večer naliala vodu, nasypala najemno zomletú kávu Carte Noire a vložila dôkladne preložený filter. Veľkosť môjho bytu má svoje nesporné výhody. Jedna z nich spočíva v tom, že dočiahnem do chladničky a na kávovar, pričom nemusím vstať z postele.

Káva je pripravená, kým sa skončí prehľad programov. To ma donúti vyhrabať sa spod teplej periny, aby som ju mohla v pokoji vypiť. Dávam si trochu mlieka a na raňajky toast s malinovým džemom Bonne Maman (bez masla – niežeby som držala diétu, ale tieto dve veci mi jednoducho nejdú dokopy). Ďalšia činnosť závisí od počasia. Ak prší a na beh sa necítim, dám si sprchu, skontrolujem poštu a pustím sa do práce. Dnes je však krásny deň a neviem sa dočkať, ako sa mi na podrážky budú lepiť listy a do tváre opierať vietor.

Sprchu si dožičím až po behu.

Natiahnem si tričko, legíny a ponožky a vkĺznem do tenisiek. Zbehnem dolu troma poschodiami a ocitnem sa na rušnej ulici.

Vrátila som sa rozhorúčená a spotená. Vychutnala som si dlhú horúcu sprchu, počas ktorej som rozmýšľala, čo ma dnes čaká. Potrebovala som nakúpiť na internete – dochádzali mi zásoby jedla. Čakala ma korektúra vlastnej knihy, ktorú som redakcii sľúbila do konca týždňa, no zatiaľ som sa o ňu ani neobtrela. A k tomu hŕba e-mailov, čo mi prišli z vlastnej internetovej stránky a nebezpečne sa kopili, pretože som ich už pekne dlho odsúvala. Prirodzene, väčšinou ide o spam, pretože automatický generátor si nájde cestu bez ohľadu na spôsob zabezpečenia. Občas však prídu aj užitočné záležitosti ako žiadosti o propagačný text do novín či prosba o autorský výtlačok určený na recenziu. No a niekedy – ale naozaj iba niekedy – príde e-mail od čitateľa či čitateľky. Väčšinou píšu ľudia, ktorým sa kniha páčila, hoci aj ja som už párkrát dostala poučenie o tom, aká som neschopná. Pravda, ani pochvalné správy sa nečítajú ľahko, keďže ľudia v podstate reagujú na vaše vnútorné myšlienkové pochody, a to občas vyzerá, akoby sa hrabali vo vašom denníku. Ktovie, či si na to niekedy zvyknem. Možno preto sa na to zakaždým tak dlho odhodlávam. Konečne sa oblečiem, zapnem počítač a pomaly prechádzam správy. Niektoré okamžite zmažem. Reklama na Viagru. Zaručene uspokojí vašu nežnú polovičku. Ruské krásky.

A potom...

Komu: Melanie Choová; kate.derbyova.02@DPW.gsi.gov.uk; T Deauxma; Kimayo, Liz; info@LNShaw.co.uk; Maria Tatibouetová; Iris P. Westeawayová; Kate Owensová; smurphy@shoutlinemedia.com; Nina da Souza; French, Chris

Od: Florence Clayová

Predmet: Clare sa lúči so slobodou!!!

Aká Clare? Nijakú Clare nepoznám. Iba ak... Rozbúcha sa mi srdce. To predsa nemôže byť ona. Nevidela som ju dobrých desať rokov.

Na okamih zvažujem, že správu zmažem, ale napokon ju predsa len otvorím.

Nazdar vospolok!

Pre tých, čo ma nepoznáte, volám sa Flo a som Clarina najlepšia priateľka z univerzity. A tiež – tadááá – jej hlavná družička. Takže som dostala na starosť rozlúčku so slobodou.

Hodila som s ňou o tom reč a ako ste si už zrejme domysleli, po gumených robertkoch a ružových boa netúži. Musíme siahnuť po niečom sofistikovanejšom – víkend neďaleko jej internátu v Northumberlande –, hoci nepredpokladám, že sa tým zbavíme niektorých štipľavých hier.

Clare vybrala víkend 14. až 16. novembra. Viem, že je to narýchlo, ale vzhľadom na pracovné povinnosti a Vianoce sa to nedalo nikde pichnúť. Prosím, účasť potvrďte čo najskôr.

Posielam pusu a teším sa na stretnutie so starými aj s novými priateľmi!!!

Flo xxx

Mračila som sa na monitor, obhrýzala som si nechty a snažila sa pospájať súvislosti.

Znova som si prebehla zoznam príjemcov. Poznala som jediné meno: Nina da Souza.

Veci do seba zapadli.

Musí to byť Clare Cavendishová. Nikto iný neprichádza do úvahy. Spomenula som si – aspoň som o tom bola presvedčená –, že chodila na univerzitu v Newcastli. Alebo to bol Durham? Tak či onak, tým by sa vysvetľoval Northumberland.

Ale prečo? Prečo ma Clare Cavendishová pozýva na rozlúčku so slobodou?

Nepomýlila sa? Čo ak táto Flo jednoducho skopírovala zoznam kontaktov a poslala správu každému, koho našla?

Adresátov však bolo iba dvanásť, takže omyl sa dal vylúčiť. Alebo sa mýlim?

Hľadela som na monitor, akoby pixely mohli rozlúsknuť otázku, čo sa mi usadila v žalúdku. Trochu som ľutovala, že som správu nevymazala.

Vtom som sa postavila – sedieť som už nevydržala – prešla som k dverám a znova k stolu, kde som si ju ešte raz prebehla.

Clare Cavendishová. Prečo ja? Prečo si si spomenula práve teraz?

Flo som sa spýtať nemohla. Odpovedať mi mohla jediná osoba.

Sadla som si a rýchlo, než som si to stihla rozmyslieť, som napísala e-mail.

Komu: Nina da Souza

Od: Nora Shawová

Predmet: Rozlúčka so slobodou???

Ahoj, ako sa máš? Práve som si prečítala pozvanie na Clarinu rozlúčku so slobodou a musím sa priznať, že ma prekvapila. Chystáš sa? Xx

Potom som čakala na odpoveď.

Nasledujúce dni som sa snažila na to nemyslieť. Ponorila som sa do práce a venovala sa zamotaným problémom jazykovej korektúry. Pozvanie som však z hlavy dostať nedokázala a otravovalo ma ako ranka na jazyku, ktorá zabolí práve vtedy, keď to najmenej čakáte, alebo zádery na nechte, ktoré nie a nie prestať svrbieť. Správa sa v schránke posúvala čoraz nižšie, no stále som ju cítila a označenie „bez odpovede“ na mňa svietilo ako nemá výčitka. Nezodpovedaná otázka ma trápila a nič na tom nezmenil ani deň plný iných povinností.

Odpovedz mi konečne, v duchu som nabádala Ninu počas behu, pri príprave večere alebo hoci aj vtedy, keď som len tak sledovala okolie. Zvažovala som, že jej zavolám, lenže sama som netušila, čo jej vlastne chcem povedať.

No a potom, práve som raňajkovala a bezmyšlienkovite sa hrabala v správach na Twitteri, zasvietila ikonka „nová správa“.

Správa od Niny.

Dopriala som si glg kávy, zhlboka som sa nadýchla a klikla na e-mail.

Od: Nina da Souza

Komu: Nora Shawová

Predmet: Re: Rozlúčka so slobodou???

Nazdar, konečne nejaká odozva. Práve som si prečítala Tvoju správu, mala som službu. Panebože, ak mám byť úprimná, vôbec sa mi nechce. Dostala som pozvánku na svadbu, ale dúfala som, že rozlúčke sa vyhnem. Ty sa chystáš? Nedáme sa dokopy? Ak pôjdeš, asi sa pridám.

Nx

Dopila som kávu a dlho kurzorom krúžila nad ikonkou „odpovedať“, no nejako som sa nemala k činu. Tajne som dúfala, že Nina odpovie aspoň na niektoré z otázok, čo sa mi v priebehu posledných dní nakopili v hlave. Kedy je svadba? Prečo ma pozvala iba na rozlúčku? A koho si vlastne berie?

Nevieš náhodou, začala som písať, no hneď som to zmazala. Takto priamo sa spýtať nemôžem. Domyslela by si, že vôbec netuším, čo sa deje, a také veci ja odjakživa priznávam nerada. Neznášam, keď má niekto nado mnou výhodu.

Snažila som sa na to nemyslieť a šla som sa osprchovať. Len čo som sa však vrátila k počítaču, našla som ďalšie dve nové správy.

Prvou bolo zdvorilostné odmietnutie jednej z priateliek, ktorá sa vyhovorila na rodinnú oslavu.

Druhý e-mail prišiel od Flo a tentoraz k nemu pridala aj výzvu na potvrdenie.

Komu: info@LNShaw.co.uk

Od: Florence Clayová

Predmet: Re: Clare sa lúči so slobodou!!!

Ahoj, Lee,

sorry, že Ťa otravujem, ale chcela som sa opýtať, či si predvčerom dostala môj e-mail. Chápem, že ste sa s Clare dlho nevideli, ale veľmi sa tešila, že prídeš.

Často o Tebe hovorí a viem, že ju mrzí, že spojenie sa po škole prerušilo. Neviem, čo sa stalo, ale s určitosťou môžem povedať, že by bola veľmi rada, keby si prišla. Tak ako? Bude dobre, uvidíš.

Flo xxx

Zrejme mi malo lichotiť, že Clare tak veľmi stojí o moju prítomnosť a Flo si dala tú prácu, aby ma našla, no akosi to nefungovalo. Namiesto toho sa ma zmocnil nepríjemný pocit, že niekto na mňa tlačí a votrel sa mi do súkromia. Akoby ma kontrolovali a sledovali, ako sa zachovám.

Zavrela som schránku a venovala sa práci, no ani to nepomohlo. Slová od Flo viseli vo vzduchu ako nekonečná ozvena a stále dobiedzali. Neviem, čo sa stalo. Napísala to ako ufňukané decko. Veru nevieš, trpko som si pomyslela. A odporúčam ti, aby si sa do toho ani nestarala.

Kedysi som si sľúbila, že sa nebudem vracať do minulosti. S Ninou to bolo iné, pretože žila v Londýne a občas sme sa stretli v Hackney. Patrila k môjmu londýnskemu životu rovnako ako kedysi v Readingu.

Zato Clare patrila do minulosti a želala som si, aby tam zostala.

Lenže čosi malé vo mne, nejaká moja časť, čo mi stále hrýzla svedomie, chcela opak.

Boli časy, keď sme sa priatelili. Vlastne to bola moja najlepšia kamarátka. Potom som sa však vyparila a nenechala som ani číslo. Aká priateľka také niečo urobí?

Vstala som, len aby som na to nemusela myslieť, a spravila som si ďalšiu kávu. Postávala som vedľa syčiaceho a klokotajúceho kávovaru, obhrýzala som si nechty a myslela na desať rokov, čo sme sa naposledy videli. Konečne prístroj skončil, naliala som si plný pohár a položila ho na stôl, no do práce som sa nepustila. Namiesto toho som otvorila Google a vyťukala Clare Cavendishová Facebook.

Ukázalo sa, že Clare Cavendishových je pekná kopa, a kým som našla tú správnu, káva vychladla. Z profilovej fotky sa na mňa usmieval pár v kostýmoch zo seriálu Pán času. Spod červenej parochne sa to nedalo presne určiť, no čosi na spôsobe, akým sa dievča so zaklonenou hlavou smialo, ma prinútilo zastať. Chalan bol oblečený ako Matt Smith, mal vyčesané vlasy, okuliare z rohoviny a motýlika. Klikla som na obrázok, zväčšila som ho a čím dlhšie som naň hľadela, tým viac som nadobúdala presvedčenie, že spod červených vlasov naozaj hľadí Clare. Chalana som stopercentne nepoznala.

Preklepla som si spoločných priateľov a našla Ninu. Teraz už nebolo pochýb, že je to Clare. V kolónke vzťahy svietilo William Pilgrim. Pre istotu som si ho ešte raz prečítala. Čosi mi to hovorilo. Žeby niekto zo školy? Jediný William z nášho ročníka sa však volal Miles. Nikoho s menom Pilgrim som si nepamätala. Klikla som na meno, no namiesto profilovej fotky sa na mňa usmial napoly dopitý polliter piva.

Vrátila som sa na Clarin profil a rozmýšľala, čo robiť. V hlave mi zneli slová zo správy. Veľmi sa tešila, že prídeš. Často o tebe hovorí.

Čosi sa mi usadilo v srdci. Zrejme pocit viny.

Odišla som bez rozlúčky, otrasená a úplne hotová. Dlho som sa sústreďovala len a len na najbližší krok a minulosť som chcela nadobro pochovať.

Predovšetkým sa nezosypať, na nič iné som vtedy nemyslela. Zakázala som si špekulovať, čo všetko opúšťam.

Lenže zrazu na mňa spod červenej parochne hľadeli jej oči a zmocnil sa ma pocit, že v nich vidím prosbu aj výčitku.

V hlave sa mi vynárali spomienky. Ako dokázala človeku zdvihnúť náladu už len tým, že ho vyviedla z preplnenej miestnosti. Ako sa veselo chichotala, trúsila po triede poznámky a aký mala šialený zmysel pre humor.

Mohla som mať asi šesť rokov, keď som u nej prespala. Bola to moja prvá noc mimo domova a zreteľne som počula, ako pokojne oddychuje. Uprostred noci sa mi snívalo čosi strašné a pocikala som sa – objala ma, dala mi svojho macka, vybrala nové obliečky a mokré schovala do koša na bielizeň.

Neskôr sa jej mama ospalým hlasom pýtala, čo sa stalo.

„Prevrátila som fľašku s mliekom, mama, a rozliala ju na Leeinu posteľ.“

Na okamih sa to všetko vrátilo, akoby som mala o dvadsať rokov menej a znova bola tým malým vystrašeným dievčatkom. V nose som cítila jej izbu, vydýchaný vzduch po spoločnej noci, sladkastý pach guľôčok do kúpeľa, čo mala vyložené na okne, a príjemnú vôňu čistej posteľnej bielizne.

„Nikomu to nehovor,“ zašepkala som, kým sme prezliekali periny. Mokré pyžamo som strčila na spodok kufra.

„Isteže nepoviem,“ prikývla. Čo aj splnila.

Stále som sedela za stolom, keď potichu pípol počítač a objavila sa ďalšia správa. Tentoraz od Niny. Tak ako? Flo ma naháňa jak zdutú kozu. Pôjdeme spolu? Nx Vstala som a prešla k dverám. Tušila som, že sa chystám spraviť strašnú hlúposť, no vrátila som sa za stôl a vyťukala odpoveď, než by som si to stihla rozmyslieť. Okej, dohodnuté. Xx

Odpoveď prišla približne o hodinu. Neber to v zlom, ale musím priznať, že si ma prekvapila. V dobrom zmysle. Takže platí. Nech ťa ani len nenapadne, že by si z toho vycúvala. Nezabúdaj, že som doktorka. Poznám aspoň tri spôsoby, ako niekoho bez stopy zabiť. Nx

Zhlboka som sa nadýchla a klikla na pôvodnú správu od Flo.

Ahoj, Florence (Flo?)

rada prídem. Prosím, poďakuj v mojom mene Clare, že na mňa myslela. Teším sa na stretnutie.

všetko dobré, Nora (Clare ma pozná ako Lee)

P. S. Ak by sa niečo zmenilo, píš na túto dresu, druhú používam nepravidelne.

Potom sa so správami roztrhlo vrece. Väčšina sa vyhovárala na neskoré upozornenie. Ten víkend už čosi mám...

Prepáč, ale musím byť v práci... Ideme na omšu za babku... (Nina: Ak ešte niekto použije odpovedať všetkým, prisámvačku, že si ho nájdem.) Obávam sa, že presne v tom čase sa potápam v Cornwalle! (Nina: Potápať sa v novembri? To si nevie vymyslieť niečo lepšie? Keby som vedela, že latka je tak prekliato nízko, vyhovorila by som sa na fáranie v Čile.)

Ďalšia práca, ďalšie akcie. A k tomu zopár prijatí. Nakoniec zoznam nadobudol konkrétne obrysy. Clare, Flo, Melanie, Tom (Ninina reakcia: ???), Nina a ja.

Šesť ľudí. Na niekoho takého obľúbeného ako Clare sa mi to zdalo strašne málo. Teda prinajmenšom na škole obľúbená bola. Hoci s pozvaním si naozaj dala načas.

Čo ak ma práve preto oslovila? Nepotrebovala len zvýšiť počet? Azda nie, to sa na ňu nepodobalo. Aspoň ja som ju takú nepoznala. Moja Clare by pozvala iba tých, ktorých naozaj chce a spravila by to spôsobom, aby každému došlo, akú poctu mu tým prejavuje.

Spomienky som odpratala pod nános rutiny, no zakaždým nejaká vykukla, keď som to najmenej čakala – v polovici behu, uprostred noci...

Prečo, Clare? A prečo práve teraz?

3

November sa ohlásil hrozivo rýchlo. Skúšala som na to nemyslieť a sústrediť sa na prácu, ale čím viac sa približoval víkend, tým to bolo ťažšie. Behávala som na dlhšie vzdialenosti, aby som do postele padala na smrť unavená, no len čo sa hlava dotkla vankúša, v ušiach sa mi ozval šepot. Desať rokov. Po tom všetkom, čo sa stalo. Nechystala som sa spraviť obrovskú chybu?

Nebyť Niny, svoju účasť by som dávno odvolala, no zrazu v kalendári svietilo štrnásteho a ja som s taškou v ruke vystupovala do surového rána na stanici v Newcastli. Kým kamarátka pofajčievala šúľanú cigaretu a nadávala na Anglicko, kúpila som si v stánku na peróne kávu. Pre Ninu to bola už tretia tohtoročná rozlúčka so slobodou (potiahla si z cigarety), na poslednú minula najmenej päť stoviek (potiahla) a táto ju – vzhľadom na svadbu – vyjde aspoň na liter (výdych). Ak má byť úprimná, radšej by vypísala šek a ušetrila si dovolenku. A okrem toho, prišliapla ohorok, vysvetlí jej niekto, prečo nemohla vziať Jess?

„Pretože je to rozlúčka so slobodou,“ vzala som téglik a kráčala za ňou smerom k parkovisku. „V tom spočíva celé čaro podobnej akcie – nechať partnerov doma. To môžeme rovno zavolať aj posratého ženícha.“

Nezvyknem veľmi nadávať, ale pri Nine to neplatí. Nejako sa to vo mne prebúdza, akoby som to v sebe nosila a čakala na príležitosť dostať to von.

„Stále nešoféruješ?“ opýtala sa ma, keď sme vykladali tašky do kufra prenajatého forda. Pokrčila som plecami.

„Ďalšia zo základných zručností, ktoré som si akosi neosvojila. Prepáč.“

„Mne sa neospravedlňuj.“ Poskladala svoje dlhé nohy na miesto vodiča a strčila kľúč do zapaľovania. „Beztak sa nerada vozím. Šoférovanie je ako karaoke – vlastné je skvelé, ale keď to robia druhí, človek sa cíti hlúpo.“

„Odkedy bývam v Londýne, auto mi pripadá ako zbytočný luxus. Čo myslíš?“

„Ja chodím k našim na požičanom.“

„Hm,“ pozrela som sa z okna, Nina pustila spojku a spravili sme niekoľko zajačích skokov. „Taká Austrália by volvom mohla stáť za to.“

„Panebože, celkom som zabudla, že tvoja mama sa presťahovala. Počkaj, ako sa len volal? Myslím tvojho nevlastného fotra.“

„Philip,“ odpovedala som. Prečo sa zakaždým, keď vyslovím jeho meno, cítim ako urazená tínedžerka? Je to normálne meno ako každé iné.

Nina na mňa letmo pozrela a potom sa už venovala navigácii.

„Prosím ťa, naťukaj tam smerovku, čo nám poslala Flo.

Bez tej mašinky sa živé z Newcastlu nedostaneme.“

Westerhope, Throckley, Stanegate, Haltwhistle, Wark... tabule sa striedali v poetickom rytme a pred nami sa ako oceľová stuha pomedzi pláne a nízke pahorkatiny vinula cesta. Na širokánskej oblohe sa tlačili oblaky, no maličké kamenné domčeky, ktoré sme učupené v krajine z času na čas minuli, akoby ani nechceli, aby ich niekto videl. Navigovať nebolo potrebné a z čítania v aute mi býva zle, preto som zavrela oči, vypla okolité zvuky – Ninu aj rádio – a sústredila sa na otázky, ktoré mi už dlhšie vírili v hlave.

Prečo, Clare? A prečo práve teraz?

Nebodaj sa v nej ozvala túžba po starom priateľstve? Lenže ak je to pravda, prečo ma nepozvala na svadbu? Ninu pozvala, takže to určite nebude len tichý obrad v rodinnom kruhu.

Predstavovala som si, ako vrtí hlavou a napomína ma, aby som bola trpezlivá. Odjakživa si potrpela na tajnosti. Rada sa vŕtala v minulosti a potom na to s obľubou narážala. Niežeby šírila klebety, no priamosť nie je jej štýl, občas dačo naznačila a spravidla išlo o niečo, čo pochopila iba ona a ja. Akoby potrebovala pripomenúť, že o tom vie.

V Hexhame sme sa zastavili na obed a fajčiarsku prestávku pre Ninu a ďalej sme pokračovali smerom ku Kielder Forest, do vidieckej krajiny, ktorej panovala širokánska obloha. Postupne sa cesta zužovala a stromy približovali, až kým úplne nenahradili rašeliniskovú trávu a netlačili sa na vozovku, od ktorej ich oddeľovali len nízke kamenné obrubníky.

V lese navigácia stratila signál.

„Vydrž,“ vyhlásila som a hrabala som sa v kabelke. „Vypísala som si inštrukcie z e-mailu.“

„Môžeš ašpirovať na skautíka roka,“ zasmiala sa, no očividne jej odľahlo. „Prečo neskúsime mobil?“

„Lebo...“ podržala som jej pred očami displej. Načítavanie Google Maps sa zaseklo. „Stáva sa.“ Zahľadela som sa do vytlačených papierov. Dom sa nachádzal blízko Stanebridge Road. „Okej, mali by sme to mať rovno pred sebou. Neďaleko musí byť odbočka.“ Vtom sme popri nej prefrčali, a tak som – zdalo sa mi, že pokojne – podotkla: „Práve si to minula.“

„Ešte si to s tým skautíkom rozmyslím.“

„Čože?“

„Nabudúce ma na zákrutu upozorni, než ju prejdeme.“ Pokračovala robotickým hlasom imitujúcim navigáciu.

„O päťdesiat metrov odbočte vľavo. O tridsať metrov odbočte vľavo. Pri najbližšej príležitosti sa obráťte do protismeru.“

„Pri najbližšej príležitosti sa obráťte do protismeru, madam. Minuli ste odbočku.“

„Môžem aj hneď,“ zaškerila sa, dupla na brzdu a na tri razy sa otočila. Nemohla som sa na to pozerať.

„Čo si to vravela o tom karaoke?“

„Po tejto ceste nikto nechodí.“

„Až na ďalší poltucet ľudí, čo sa idú lúčiť so slobodou.“ Otvorila som oči a zistila, že sa valíme do protismeru.

„Tam je tá odbočka. Na mape vyzerá ako lesná cesta, ale Flo ju vyznačila.“

„Fakt je to lesná!“

Stočila volant a vletela na hrboľatú cestu. Naše malé autíčko začalo na zablatenom povrchu poskakovať.

„Pokiaľ viem, správne sa tomu hovorí nespevnená vozovka,“ poúčala som ju, kým Nina obišla veľkú jamu, čo

viac ako cestu pripomínala hrošie bahnisko. Ocitli sme sa za ďalšou zákrutou. „Toto má byť príjazdová cesta?“

Nachádzali sme sa niekde v poslednej časti, takej rozľahlej, že by sme na ňu potrebovali ďalšiu mapu, no na provizórnom výtlačku som nijaké iné domy, ktoré by mohli byť naším cieľom, nevidela.

„Ak je toto príjazdová cesta,“ hromžila Nina, kým auto ďalej skákalo vo vyjazdených koľajach, „tak by ju mali lepšie udržiavať. Zlomím na požičanom aute nápravu a niekoho zažalujem. Neviem síce koho, ale nech sa prepadnem, ak to budem cvakať zo svojho.“

Za najbližšou zákrutou sa však ukázalo, že sme naozaj dorazili na miesto. Vošli sme cez úzku bránu, zaparkovali a Nina vypla motor. Vyšli sme von a hľadeli na dom.

Neviem, čo som čakala, ale toto určite nie. Možno dáky zrub so slamenou strechou a nízkym stropom z hrubých trámov. Na čistinke pred nami sa však vypínala neskutočná stavba z ocele a zo skla, ktorá pôsobila, akoby ju tu nedbanlivo odhodilo nejaké dieťa, ktoré sa s ňou už dosť nahralo. Jednoducho sa sem vôbec nehodila, a tak sme na ňu civeli s otvorenými ústami.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1

2

3