Jory John – Mac Barnett The Terrible Two

Text copyright © 2015 Mac Barnett and Jory John

Illustrations copyright © 2015 Kevin Cornell

Cover-artwork © by Kevin Cornell

Cover-design © by init | Kommunikationsdesign, Bad Oeynhausen

Book design © 2015 Chad W. Beckerman

Translation © 2016 by Oľga Kralovičová

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu The Terrible Two

(Amulet Books, an imprint of ABRAMS, New York 2015)

preložila Oľga Kralovičová.

Redigovala Magdaléna Havlíková. Obálku upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 905. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4736-9

Taylorovi

- MB

Táto kniha je venovaná Alysse, mojej mame Deborah a Stevenovi Malkovi,

ktorí tomuto projektu verili od začiatku. Vám trom chcem ďakovať donekonečna, čo môže chvíľu trvať.

- JJ

1. kapitola

VITAJTE V DRICHMANSKOM ÚDOLÍ, idylickom kúte so zelenými grúňmi, zvažujúcimi sa k potokom a posiatymi driemajúcimi alebo prežúvajúcimi kravami, pokiaľ len oko dovidí. Jedna je aj tu.

Niekoľko faktov o Drichmanskom údolí: Keby ste naukladali všetky kravy z Drichmanského údolia na kopu, siahala by až na mesiac a naspäť. (Pravdepodobne by to nebol dobrý nápad, lebo kravy sa boja výšok a bez skafandra by vo vesmíre nemohli dýchať.)

V roku 1836 bola v dôsledku chyby na hlasovacích lístkoch zvolená za drichmanského starostu krava. (Keďže sa mimoriadne osvedčila, zvolili ju aj v druhom volebnom období.) Socha tejto kravy dodnes stojí v strede námestia.

Ak vydržíte vedľa tej kravy stáť celý deň, určite začujete jej múkanie – možno aj sto ráz (alebo aj menej). Počítanie múkaní

Vďaka tomu všetkému je Drichmanské údolie veľmi vzrušujúce miesto. Ak obdivujete kravy.

Milesa Murphyho kravy nezaujímali.

2.

kapitola

TOTO JE MILES MURPHY. Je na ceste do Drichmanského údolia. Pozrime sa na jeho tvár pozornejšie.

Všimnite si, ako sa mračí. Všimnite si, že vôbec nemá náladu. Všimnite si, ako pritíska tvár k oknu a tvári sa, akoby najradšej ušiel.

Všimnite si, ako ustavične vzdychá.

Toto je dnes už stoprvý vzdych.

„Miles, prosím ťa, prestaň vzdychať,“ zastonala Judy Murphyová za volantom. „Budeme mať dom! Budeš mať väčšiu izbu. Budeme mať dvor! Bude to nový začiatok. Mohol by si sa aspoň usmievať.“

Lenže Miles sa nemohol usmievať, lebo bol nešťastný, že sa sťahujú do Drichmanského údolia. Bol nešťastný, že sa musel rozlúčiť so svojimi kamošmi Carlom a Benom. Bol nešťastný, že musí povedať zbohom ich starému bytu v ružovom činžiaku blízko oceána. Bol nešťastný, že už nebude mať svoju starú izbu, celú oblepenú mapami vrátane stropu. Bol by si tie mapy vzal so sebou, lenže boli prilepené tak kvalitne, že sa potrhali, keď sa snažil odlepiť ich. (Nemal tie mapy tak dobre prilepiť.) Bol nešťastný, že sa musí rozlúčiť s Maxovým lahôdkarstvom, ktoré ho tak spoľahlivo zásobovalo sladkosťami. A bol nešťastný, že sa musí rozlúčiť so svojou povesťou najväčšieho fóristu v škole, ktorú si získal vďaka rokom usilovnej práce a obdivuhodnému mozgu.

Miles stále dúfal, že sa otočia a vrátia domov. No auto pokračovalo v ceste a napokon prešlo popri nápise:

3.

kapitola

BOLO DÁVNO PO POLNOCI a Miles sa prechádzal po svojej novej izbe. Bola príliš veľká. Steny boli príliš biele, všade stáli samé škatule. Mal už dávno spať, lenže nemohol, lebo jeho nová izba bola nanič. Celý dom bol nanič. Ani dvor sa mu nepáčil. Miles kašlal na veľké izby, domy a dvory. Toto nebol nový svieži začiatok. Bol to mizerný začiatok. Zhasol lampu postavenú na škatuli a vrátil sa do postele.

Miles nemohol zaspať. Cez okno svojej starej izby počúval vlny narážajúce na breh, ktoré ho uspávali.

Miles vyliezol z postele a otvoril okno. Niekde v diaľke múkala krava.

Vo vzduchu za oknami jeho starej izby bolo cítiť vôňu mora.

Tu vzduch páchne po kravách.

Dnes bol zlý deň, ale zajtra bude ešte horší. Zajtra začne chodiť do novej školy.

Miles si ľahol do postele s pocitom hrôzy.

4.

kapitola

MILES SA ZOBUDIL S POCITOM HRÔZY. Otvoril oči a hľadel na prázdny strop. Minulú noc sa mu snívalo, že to všetko bol iba sen, a teraz ľutoval, že už nespí.

Zatvoril oči. Snažil sa znovu zaspať, ale zdola počul mamu, ako chodí po kuchyni a chystá raňajky. Raňajky voňali ako vajíčka. A ako kravy. Hoci možno necítil raňajky, ale iba kravy.

Miles zjedol vajíčka. Chutili hrozne, ale za to asi mohol ten pocit hrôzy.

Hrôza sa ho držala aj v aute cestou do Drichmanskej akadémie prírodných vied a literatúry.

„Mami, čo keby som tento ročník preskočil?“ navrhol Miles.

„Kopa deciek preskočí ročník. Mohol by som celý rok pracovať iba na projektoch. Vieš, že mám množstvo projektov. Mohol by to byť taký projektový rok!“

„Miles, keby si preskočil ročník, nemal by si rok voľna. Jednoducho by si nastúpil do ďalšieho ročníka.“

„Viem, mami. Lenže v tom prípade by som bol mladší ako všetky ostatné decká a to by mohlo nepriaznivo ovplyvniť môj vývoj. Preto si myslím, že projektový rok je skvelý nápad.“

„Nijaký projektový rok nebude.“

„Tak by som teda mohol tento rok využiť na cestovanie. Vieš, že chcem vidieť svet! Hovorí sa, že cestovanie je najlepšie štúdium.“

„Nie.“

„Alebo by som si mohol vziať študijné voľno. Vieš, čo je študijné voľno, mami?“

„Áno. A ty vieš, čo je študijné voľno?“

„Je to v podstate projektový rok.“

„Nie.“

Zastavili pred školou.

„Máš všetko, čo treba?“ spýtala sa Judy. Miles si skontroloval veci. Mal nový batoh, novú tašku s obedom, nový karisblok, nové zošity, nové sako a – čo je najdôležitejšie – svoj starý fóristický zápisník.

Zvonka vyzeral nenápadne ako obyčajný nudný zošit, zato vnútri bol fantastický – plný nákresov, máp, poznámok a plánov na všetky skvelé kanadské žartíky, ktoré Miles pripravil.

Duchársky fór. Fór s chýbajúcim predným zubom. Operácia Premočená domáca úloha. Boli tu všetky, a ešte k tomu kadečo iné. Dve mačky namiesto psa. Ryba v posteli. Citronáda bez cukru. Akcia Koláč. V tom zošite boli všetky špičkové fóry, ktoré Milesa preslávili. Kečupová krv. Invázia hrozienok. Operácia Pieskové gate.

V prvý deň v novej škole v novom meste sa musíš rozhodnúť, kam sa zaradíš. Môžeš byť chalan, ktorému to páli, alebo ten s perfektnými topánkami. Môžeš byť znalec starých áut, špecialista na aktuality alebo macher, čo vie všetko o prvej svetovej vojne. Chalan, ktorý vždy nosí balzam na pery. Šachista, basketbalista, člen študentskej rady. Chalan, ktorý organizuje zbierky jedla pre chudobných. Ten, čo sedáva v prvých radoch. Chalan zo zadných radov. Prípad, čo sa vždy hlási, hoci nepozná odpovede. Chalan, ktorému rodičia dovolia pozerať neprístupné filmy. Alebo taký, čo ich síce pozerať nesmie, ale tvrdí, že ich videl, a obsah si pritom naštudoval z novinových článkov. Decko z rodiny, ktorá nemá telku, a chodí po spolužiakoch, aby ju mohlo pozerať. Prvý deň v škole môžeš predstierať francúzsky prízvuk a hrať sa na cudzinca. Môžeš priniesť učiteľovi darček a zapísať sa ako pätolizač. Alebo vystavovať na obdiv drahé značkové školské potreby. Alebo sa môžeš presláviť tým, že desať ráz za prestávku strúhaš ceruzku. Môžeš byť čudák s dvoma rozdielnymi ponožkami. Ten, čo nosí šortky každý deň bez ohľadu na počasie. Dnes je ten deň, keď sa môžeš rozhodnúť, že budeš nový žiak a budeš ním až do konca života.

Lenže Miles sa nechcel zaradiť ani do jednej z tých kategórií. Vôbec nechcel byť nový žiak. Miles chcel byť to isté, čo v starej škole: fórista. V starej škole nik nevedel vymyslieť lepší kanadský žartík ako Miles. A bude najlepší fórista aj v novej škole.

„Ahoj, mami.“

Vystúpil z auta a hľadel na Drichmanskú akadémiu prírodných vied a literatúry. Bola to nízka tehlová budova v tvare rozpľasnutého kvádra. Miles sa poobzeral a videl všetky typické školské veci.

Nad vchodom bola typická strieška.

Na typickej žrdi viala typická zástava.

Pred školou stála typická skupinka deciek.

Okolo rástli typické živé ploty.

Typické stromy.

A typický školský vchod blokovalo čiesi typické auto.

No počkať! To predsa nesedí. Miles sa tam pozrel ešte raz.

Podišiel k skupine žiakov. Niektorí sa chichotali, iní vyprskli do smiechu. Počul dokonca aj hundranie.

„Na SCHODOCH je AUTO,“ konštatoval jeden chalan, hoci to bolo jasné.

„ČO sa DEJE?“ spýtal sa ten istý chalan.„Môže mi to niekto VYSVETLIŤ?“

Ten chalan sa volal Stuart. Každý mu mohol povedať, čo sa deje, ale nikto mu to nepovedal. (To sa Stuartovi stávalo často.)

Milesovi sa rozbúšilo srdce.

Ozvalo sa zvonenie a tým sa spustil alarm na aute.

Nikto sa ani nepohol.

„AKO sa máme dostať do ŠKOLY, keď tam stojí TO AUTO?“ Stuart sa hystericky rozplakal.

Miles sa prvý raz odvtedy, čo odišiel zo svojho starého mesta, usmial. To je teda skvelý fór.

Potom sa prestal usmievať. Je to vynikajúci fór.

Zamračil sa.

Zdalo sa, že táto škola už fóristu má. A veľmi dobrého fóristu.

Miles Murphy nevedel nič o prvej svetovej vojne a na oboch nohách mal rovnaké ponožky. Ak nebude školský fórista, bude úplná nula.

5.

kapitola

RIADITEĽ BARKIN BOL NIEKTO.

Riaditeľ Barkin bol riaditeľ. Riaditeľ Barkin bol riaditeľ Drichmanskej akadémie prírodných vied a literatúry, a keď hľadel na žlté auto, ktoré sa vynímalo na vrchu schodiska, zúril.

Ešte nedávno bol riaditeľ Barkin spokojný. To nedávno bolo o 4.44 ráno, keď sa zobudil minútu pred tým, než zazvonil budík. Bol prvý deň školského roka a nikto v celom Drichmanskom údolí nebol šťastnejší.

Vyskočil z postele.

Najprv sprcha. Celé dve minúty si drhol hlavu šampónom, päť minút mal na hlave kondicionér a dve minúty si spieval novú pesničku o škole, ktorú zložil.

„Vďakabohu, už je škola, škola, škola, škola, škola, hej, hola, hola, hola.“

Potom si vybral svoju obľúbenú viazanku. (To mu trvalo minútu.) Viazanka bola jasnočervená a úplne hladká, bez vzoru. Mala síce jeden maličký nedostatok – drobnú škvrnu od horčice, no jej prednosťou bola farba (červená farba viazanky, nie žltá farba horčicovej škvrny). Tá farba vyjadrovala absolútnu moc. Vždy nos červenú! Prezidenti to vedia. Aj bankári to vedia. A vedel to aj Barkin.

Na raňajky si dal ovsenú kašu na hrianke, jedlo, ktoré vymyslel jeho pradedo a nazývalo sa „raňajky Barkinovcov“. Vďaka tomu mu zostávalo presne šesť minút, aby si znovu prečítal svoju obľúbenú kapitolu zo svojej obľúbenej knihy Sedem zákonov autority riaditeľa.

Riaditeľ Barkin nastúpil do auta, sadol si na kožené sedadlo a ešte za tmy sa odviezol do práce.

Tak ako každé ráno dorazil na parkovisko za školou prvý a zaparkoval na špeciálnom mieste vyhradenom iba pre riaditeľa, ktoré si označil tabuľkou vlastnej výroby.

Riaditeľ Barkin vystúpil z auta a rubovou stranou kravaty zotrel špinu z okna. Pozrel na budovu, hrdo vydýchol a zadným vchodom vošiel do školy.

Vošiel do kancelárie a sadol si za stôl. Zapraskal hánkami, zastrúhal si ceruzku, potom sa zhrbil nad čistý hárok papiera a začal si pripravovať svoj autoritatívny prejav na začiatok školského roka.

„Som riaditeľ Barkin a som váš riaditeľ,“ napísal a potom to prečiarkol. Bolo ťažké napísať autoritatívny prejav. Trochu vyšiel z cviku a dobrý autoritatívny prejav si vyžadoval dôkladné sústredenie. O 6.15 zazvonil telefón. Barkin ho zdvihol a namrzene vyštekol:„Prosím?“

„Dobrý! Volám vám z armadillského papiernictva v Armadille. Ako sa máme? Počujte, chcem vám ponúknuť skvelý obchod. Máme výhodné ceny na kancelárske spinky a iný kancelársky tovar, napríklad náplne do zošívačiek. Máte rád spinky, vážený?“

„Teraz nie!“ zreval Barkin.„Píšem autoritatívny prejav!“ Riaditeľ Barkin tresol slúchadlom.

O 6.21 telefón zazvonil znovu. Riaditeľ Barkin zdvihol slúchadlo naopak a zahučal „Čo je?“ do nesprávneho konca. Potom ho otočil a znovu zahučal: „Čo je?“ Tentoraz do správneho konca slúchadla.

„Pozdravujem vás, drahý pane,“ ozval sa chlapík s britským prízvukom. „Aké máte dnes ráno okná? Čisté? Volám zo spoločnosti Laramie. Dodávame čistiace potreby a máme vynikajúcu ponuku čistiacich prostriedkov na okná.“

„Na to teraz nemám čas!“ vyštekol Barkin.„Píšem prejav!“

„Určite sa čudujete, ako sa Angličan ocitol vo Wyomingu a prečo predáva čistiace potreby. Je to zaujímavý príbeh...“

„Zavolajte neskôr!“ Barkin tresol slúchadlom.

O 6.36 telefón zazvonil znovu. Barkin vstal. Vedel, čo musí urobiť.

Všetci riaditelia by mali mať v škole nejaké miesto, o ktorom vedia iba oni, kam sa môžu utiahnuť, kde môžu nerušene premýšľať, plánovať a písať autoritatívne prejavy. Riaditeľ Barkin zamieril práve na také miesto, na svoje tajné miesto, kde bol kráľom – do svojho hradu, do svojej pevnosti, do svojej tajnej krajiny nádejí a snov: do kutice na druhom poschodí, kde mali upratovačky sklad.

Vnútri Barkin odložil nabok mop a rozsvietil. Pretože mu zavadzal ďalší mop, premiestnil aj ten, sadol si na vedro a začal písať. Tak sa pohrúžil do písania, že stratil pojem o čase. Zotrval tam celú hodinu. O 7.38 vyliezol z kutice s potrebami na upratovanie a v ruke držal možno najlepší autoritatívny prejav na začiatok školského roka v celej histórii Drichmanskej akadémie prírodných vied a literatúry, no práve v tej chvíli mu na chodbe nejaký študent oznámil, že jeho auto je zaparkované pred vchodom do školy.

6.

kapitola

ŠTYRIDSAŤ VECÍ, KTORÉ SA STALI POTOM

1. Riaditeľ Barkin vyhodil svoj prejav do vzduchu.

2. Zbehol dolu schodmi.

3. Stál za sklenými dverami a zúfalo hľadel na svoje auto.

4. Všimol si, že na trávniku už postáva niekoľko študentov.

5. Pozrel na hodinky. O devätnásť minút zazvoní.

6. „Premýšľaj!“ pomyslel si.

7. Riaditeľ Barkin hľadal po vreckách kľúče od auta a vypadli mu na zem.

8. Zdvihol kľúče od auta.

9. Riaditeľ vyšiel zo školy a preliezol cez kapotu auta.

10. Odomkol dvere na strane vodiča a nastúpil.

11. Naštartoval.

12. Auto sa pohlo dopredu.

13. Riaditeľ Barkin si uvedomil, že nemôže zísť s autom dolu schodmi.

14. Vypol motor.

15. „Premýšľaj!“ pomyslel si.

16. Znovu naštartoval a pohol sa dozadu.

17. Skočil na brzdy.

18. „Schody!“ pripomenul si riaditeľ Barkin.

19. Preliezol cez kapotu naspäť.

20. Riaditeľ Barkin znovu stál vo dverách školy a rozmýšľal, čo urobí ďalej.

21. Bežal do kancelárie a vytočil odťahovaciu službu Drichmanského údolia.

22. Spýtal sa operátora, či je možné odtiahnuť auto dolu schodmi.

23. Operátor mu povedal, že nie.

24. Zavolal na policajnú stanicu Drichmanského údolia a spýtal sa dispečera, či môžu poslať helikoptéru, aby zdvihli jeho auto do vzduchu a preniesli na parkovisko.

25. Dispečer mu povedal, že nemôžu.

26. Tresol slúchadlom.

27. Znovu zdvihol slúchadlo a presvedčil sa, či telefón ešte funguje.

28. Bežal naspäť ku vchodu.

29. Znovu hľadel na svoje krásne žlté auto s koženým interiérom.

30. Pozrel na hodinky. O tri minúty bude zvoniť.„Ako sa tie decká dostanú dnu?“ spýtal sa sám seba.

31. Uvažoval, či by nemal zrušiť vyučovanie. Nijaký riaditeľ nezrušil vyučovanie na Drichmanskej akadémii prírodných vied a literatúry od snehovej víchrice v roku 1932.

32. „Existuje nejaké východisko,“ pomyslel si.

33. „Neexistuje,“ pomyslel si.

34. „Nemôžem predsa zrušiť vyučovanie,“ pomyslel si.

35. „Lenže ten kožený interiér...“ pomyslel si.

36. Zazvonilo.

37. Riaditeľ Barkin vedel, čo musí urobiť.

38. Otvoril sklené školské dvere a vyšiel von.

39. Vyliezol na strechu auta.

40. Odkašlal si a začal hovoriť.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola