Jill Alexander Essbaumová

HAUSFRAU

Copyright © 2015 by Jill Alexander Essbaum All rights reserved.

This translation published by arrangement with Random House, a division of Penguin Random House LLC

Translation © 2016 by Jana Melcerová

Jacket artwork and layout © by Elina Kasesalu

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Hausfrau (Random House, an imprint and division of Random House LLC, a Penguin Random House Company, New York 2015) preložila Jana Melcerová. Redigovala Antónia Revajová.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 893. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4737-6

Môjmu otcovi Jimovi Schulzovi

1942 – 1999

Keď nebo zapaľujú ranné zore,

ten jas keď rozleje sa na nebeskom chóre,

To Ty, Ó, Pane, zjavil si sa vo svetle!

Keď sa Alpy zaodejú do skvostného hávu,

pomodli sa k Bohu, pred ním vždy skloň hlavu.

Lebo cítiš a rozumieš,

lebo cítiš a rozumieš,

Že prebýval v tejto krajine

Že prebýval v tejto krajine.

PRVÉ VERŠE ŠVAJČIARSKEJ NÁRODNEJ HYMNY SCHWEIZERPSALM

Tak ako pri všetkom metafyzickom, aj harmóniu medzi myšlienkou a realitou treba hľadať v gramatike.

LUDWIG WITTGENSTEIN

Človek, ktorý neprešiel peklom svojich vášní, sa s nimi ešte nevyrovnal.

CARL JUNG

Láska je oheň, o ktorom však nikdy vopred nevieš povedať, či ti preteplí domov, alebo zapáli strechu nad hlavou.

JOAN CRAWFORDOVÁ

September

1

Anna bola dobrá manželka. Väčšinou.

Bolo popoludnie a vlak, ktorým cestovala, sa najskôr vyrútil do zákruty a potom spomalil a zamieril na Banhof Dietlikon presne štyri minúty po pol, tak ako vždy. To nie sú iba slová do vetra, že švajčiarske vlaky jazdia načas, ale holý fakt. Trasa vlaku S8 sa začína vo Pfäfikone, v dedine vzdialenej tridsať kilometrov, potom sa štverá popri Oberlande cez Horgen na južnom brehu Zürišského jazera, cez Thalwil a Kilchberg. Drobné mestečká, v ktorých ľudia žijú svoje drobné životy. Kým vlak dôjde z Pfäfikonu do Dietlikonu, do mestečka, v ktorom Anna viedla svoj nepatrný život, zastaví trinásť ráz. A tak prostý fakt vlakového cestovného poriadku ovplyvňoval Annine denné plány. Dietlikonský autobus nechodil do mesta a taxíky boli drahé a nepraktické. Rodina Benzovcov mala auto, ale Anna nešoférovala. Nemala vodičský preukaz.

Annin svet preto prísne vymedzovali príchody a odchody lokomotív, ochota Anninho manžela Bruna a Brunovej matky odviezť ju na miesta, kam sa nemohla dostať autobusom, a sila nôh i vzdialenosť, na ktorú ju dokázali odniesť, čo bývalo zriedkakedy tak ďaleko, ako by chcela.

Ale švajčiarske vlaky naozaj jazdia načas a Anna to zvládala s minimálnymi ťažkosťami. Okrem toho mala rada cestu vlakom, v kolísavom rytme zo strany na stranu, kým sa šinul vpred, nachádzala útechu.

Ďalšia emigrantka Edith Hammerová raz Anne povedala, že švajčiarske vlaky meškajú iba z jediného dôvodu.

„Vtedy, keď im ktosi skočí pod kolesá.“

*

Doktorka Messerliová sa Anny pýtala, či niekedy uvažovala o samovražde alebo sa o ňu pokúsila. „Áno,“ pripustila Anna v odpovedi na prvú otázku. A na druhú zareagovala: „Čo podľa vás presne znamená pokúsiť sa?“

Doktorka Messerliová bola drobná blondínka v staršom strednom veku, ktorý sa však nedal presnejšie určiť. Klientov prijímala v ambulancii na Frankengasse, na ulici vydláždenej kockami s riedkou premávkou západne od zürišskej galérie. Psychiatriu vyštudovala v Amerike, ale psychoanalytický výcvik absolvovala na Jungovom inštitúte v Küsnachte ani nie sedem kilometrov od Zürichu. Hoci doktorka Messerliová bola rodená Švajčiarka, hovorila bezchybnou angličtinou, i keď so silným prízvukom. „W“ vyslovovala dôsledne ako „V“ a samohlásky zneli v jej podaní otvorene a pretiahnuto ako parabolický oblúk: Vhat dooo yooo sink, Anna? Čo siii myslíííte, Anna? spytovala sa jej často (a zvyčajne vtedy, keď bolo najmenej pravdepodobné, že jej Anna úprimne odpovie).

Istá televízna reklama propagovala známu jazykovú školu.

Veliaci dôstojník v nej uvádza nováčika, námorného radistu na jeho stanovište. Len čo nováčik nastúpi do služby, rozdrnčí sa prijímač a v reproduktore sa škrípavo ozve výrazným americkým prízvukom: „Mayday! Mayday! Can you hear us? We are sinking! We are sinking! (Mayday! Mayday! Počujete nás? Potápame sa! Potápame sa! Pozn. prekl.)“ Radista chvíľu mlčí a potom sa skloní k vysielaču a zdvorilo odpovie:

„Dis is dee Germ-ahn Coast Guard. (Tu je nemecká pobrežná hliadka. Pozn. prekl.)“ A pokračuje: „Vhat are you sinking about? (Narážka na nesprávnu výslovnosť anglického slova think a tým aj zámenu významov slov sink – potápať sa a think – myslieť si, rozmýšľať.“)

Anna zakaždým lenivo mykla plecami a vyslovila jedinú vetu, ktorá jej zrejme stála za zmienku: „Neviem.“

Ibaže Anna takmer vždy vedela.

*

Bolo daždivé popoludnie. Švajčiarske počasie je premenlivé, hoci v kantóne Zürich dochádza iba zriedkavo k extrémnym výkyvom, najmä v septembri. A rozhodne je september, lebo Annini synovia sa vrátili do školy. Anna pomaly kráčala necelých štyristo metrov hore dietlikonskou hlavnou ulicou, zastavovala sa, aby chvíľu postála pred výkladmi obchodov. Všetka eufória po milovaní z nej vyprchala a teraz ťahala za opraty už iba nespokojnosť ako za nejaký uvoľnený koniec lana. Nebol to nový pocit. Často sa v takejto situácii dostavila malátnosť, ktorá ju vliekla v závese a otupovala.

Otupoval ju aj pohľad na vystavené dioptrické okuliare vo výklade očnej optiky. Pri pohľade na pyramídu homeopatík v lekárni si zívla. Zlacnené kuchynské utierky a záhradní trpaslíci, ktorými prekypovali koše pred supermarketom SPAR, ju celkom beznádejne nudili.

Nuda sprevádzala Annu životom rovnako ako vlaky.

Je to pravda? pomyslela si Anna. Nemôže to byť tak celkom pravda. A nebola. Pred hodinou ležala nahá a poddajná na posteli cudzieho muža v byte v zürišskom Altsadte štyri poschodia nad kľukatými uličkami a ulicami s omietnutými kamennými obkladmi, v ktorých stáli stánky Döner Kebap a bistrá podávali v nádobách roztopený ementál ako syrové fondue.

Už nemám v sebe ani ten kúsok hanby, ktorý som mala predtým, pomyslela si.

*

„Je rozdiel medzi hanbou a pocitom viny?“ spýtala sa Anna.

„Hanba je psychické vydieranie,“ odpovedala jej doktorka Messerliová. „Hanba klame. Zahanbite ženu, a ona uverí, že je v podstate zlá, zákonite problémová. Bude veriť iba vo svoje zlyhania. A nikdy ju nepresvedčíte o niečom inom.“

*

Keď Anna došla do školy, ktorú navštevovali synovia, boli skoro tri hodiny popoludní. Základná škola, Primarschule Dorf, stála na východnej strane mestského námestia medzi knižnicou a tristoročným domom. Pred mesiacom počas osláv švajčiarskeho národného sviatku bolo námestie plné občanov, ktorí sa kŕmili klobáskami a tancovali na živú ľudovú hudbu. Ženy mali na sebe dirndle a muži tirolské klobúky. Celé mesto sa pijansky hojdalo pod ohňostrojom presvetlenou oblohou. Počas vojenských manévrov vojaci lajdácky šikmo zaparkovali zásobovacie vozidlá pri fontáne v strede námestia. Počas neznesiteľne horúcich letných dní bývala obsypaná špliechajúcimi nahými deťmi, matky vysedávali na neďalekých lavičkách, čítali knihy a jedli jogurty. Brunovi už pred rokmi vypršala povinnosť vojaka v zálohe. Na tie dni mu ostala len spomienka v podobe samopalu, ktorý ležal v suteréne. Pokiaľ išlo o Annu, nestála o paperbacky, a keď si synovia chceli zaplávať, zobrala ich na mestské kúpalisko.

V ten deň bola na námestí mierna premávka. Pred knižnicou sa zhovárali tri ženy. Jedna z nich tlačila detský kočík, druhá držala na vôdzke nemeckého ovčiaka a tretia iba tak stála s prázdnymi rukami. Boli to matky, ktoré čakali na svoje deti, o desať rokov mladšie ako Anna. Kypré, krv a mlieko na miestach, kde sa Anna cítila tuhá a vychudnutá. Anna si pomyslela, že ich tváre vyžarujú ľahkosť bytia a uvoľnené spôsoby, svetlo domorodých obyvateliek.

Anna sa vo svojej koži zriedkavo cítila uvoľnene a ľahko.

Tvárim sa upäto a mám tridsaťsedem, pomyslela si. Som sumárom svojich tikov. Jedna z matiek jej zamávala a úprimne sa na ňu usmiala, aj keď to bol len úsmev z povinnosti.

*

S tým cudzím mužom sa zoznámila na hodinách nemčiny. Lenže, Anna, už si mala v ústach jeho penis, pripomenula si. Už to nie je žiadny cudzí muž. Volal sa Archie Sutherland. Škót, emigrant a študent nemčiny, tak ako Anna. Anna Benzová, študentka nemčiny. Doktorka Messerliová ju presviedčala, aby sa zapísala na jazykový kurz (a desivou iróniou osudu práve Bruno nástojil na tom, aby navštívila psychoterapeutku: Už mám dosť toho tvojho zasraného nešťastia, Anna. Choď a daj sa do poriadku. Tak jej povedal). A potom jej doktorka Messerliová podala rozvrh hodín so slovami: „Je načase, aby ste sa vybrali na cestu, ktorá vás povedie k väčšej účasti na živote vo svete okolo vás.“ Doktorkine afektované slová boli síce povýšenecky zhovievavé, ale pravdivé. Už bolo načase. Už včera bolo neskoro.

Na konci jedného terapeutického sedenia po ďalšom dôraznom prehováraní sa Anna podvolila a súhlasila s tým, že sa zapíše do kurzu nemčiny pre začiatočníkov v Migros Klubschule. Presne tam sa mala zapísať už pred deviatimi rokmi, keď prišla do Švajčiarska, po nemecky nevedela ani ceknúť, preto mlčala ako zarezaná, bola bez priateľov a zúfala si nad svojím životným údelom.

Pred hodinou na ňu Archie zavolal z kuchyne: Dá si kávu?

Alebo čaj? Niečo na jedenie? Potrebuje niečo? Niečo? Potrebuje vôbec niečo? Anna sa opatrne obliekala, akoby mala vo švoch šiat všité tŕne.

Z ulice pod nimi k nej doliehal krik detí, ktoré sa vracali na popoludňajšie vyučovanie, a hlasy amerických turistov ponosujúcich sa na sklon kopca, na ktorom stál Grossmünster, masívna stredoveká sivá a nenapodobiteľná katedrála s dvoma symetrickými vežami stúpajúcimi nahor v jednej línii z prednej fasády kostola, klenuté strechy im čnejú do výšky ako nastražené uši zajaca.

Alebo parožie manžela – paroháča.

*

„Aký je rozdiel medzi potrebou a nedostatkom?“

„Nedostatok vnímame ako fakt, že niečo chceme, hoci nejde o nevyhnutnosť. Potreba je čosi, bez čoho nedokážeme prežiť,“ povedala doktorka a dodala: „Ak bez niečoho nemôžete žiť, tak neprežijete.“

*

Potrebuje vôbec niečo? Aj Archie hovoril po anglicky so silným prízvukom, ale intonoval inak ako doktorka Messerliová. Namiesto germánskej výslovnosti „W“, ktoré načisto potieralo existenciu druhého „V“ v tomto písmene a stávalo sa z neho „W“ v prestrojení za jednoduché „V“, Archieho slová vreli a súčasne sa násilne otvárali. Tu zaznelo vibrujúce „R“, tam rad samohlások vrážal do seba ako mechy v kováčskej dielni prudko stlačené k sebe. Annu priťahovali muži s prízvukom. Vlastne to bola kadencia Brunovej nemeckej angličtiny, ktorú nechala po sebe kĺzať, a jeho rečový prejav sa jej dostal do nohavičiek už na prvom rande (to a ešte Williamsbirne Schnapps, hruškovica, ktorou sa celkom opili). V mladosti mávala Anna nežné, vlhké sny o mužoch, o ktorých si vymýšľala, že ich bude jedného dňa ľúbiť a oni budú ľúbiť ju. Dávala im riadne mená, ale mali neurčité, neznáme tváre: Michel bol francúzsky sochár s dlhými prstami zababranými od hliny, Dmitri kostolník v pravoslávnom kostole a pokožka mu voňala gáfrom, devätorníkom, santalovou živicou a myrhou, Guillermo bol zasa jej milencom s rukami matadora. Boli to fantómoví muži, výplod dievčenského rojčenia. Ale Anna si takto vysnívala hotovú medzinárodnú armádu.

A vydala sa za Švajčiara.

Ak bez niečoho nemôžete žiť, tak neprežijete.

Hoci jej doktorka Messerliová navrhla hodiny nemčiny, Anna ovládala základy nemčiny, s ktorými si vystačila. Na jej nemčine však stálo za povšimnutie iba to, aká bola neotesaná a aké herkulovské úsilie musela vynaložiť, aby ňou rozprávala. Za tých deväť rokov si osvojila najzákladnejšie schopnosti. Kupovala si známky od ženy na pošte, radila sa s detskými lekármi a veterinármi, opisovala neschopným švajčiarskym kaderníčkam účesy, ktoré od nich chcela, zjednávala ceny na blšom trhu, viedla krátke rozhovory so susedmi a znášala dve prívetivé, hoci neodbytné Jehovistky, ktoré jej každý mesiac nosili až k dverám najnovšie číslo nemeckej verzie Strážnej veže. Hoci zriedkavejšie, Anna vysvetľovala aj cestu cudzincom, vyznala sa v kuchárskych receptoch z programov o varení, robila si poznámky, keď jej kominár podrobne opisoval riziká uvoľnenej omietky v spojoch či zablokované dymové kanály, a vedela si domyslieť význam predvolania, keď na požiadanie sprievodcu nemohla predložiť cestovný lístok na kontrolu.

Ale Annine znalosti gramatiky a slovnej zásoby boli chabé, v reči sa zadrhávala a idiómy či vetná skladba jej celkom unikali. A každý mesiac sa vyskytovalo množstvo prípadov, ktorých riešenie musela zveriť do Brunových rúk. Bruno komunikoval s miestnymi úradmi, platil poistné, dane, hypotéku na dom. Bol to Bruno, kto každoročne vypĺňal formuláre na obnovovanie Anninho povolenia na trvalý pobyt. A Bruno mal na starosti rodinné financie, pretože pracoval ako stredný bankový manažér v Credit Suisse. Anna nemala ani len šekovú knižku.

*

Doktorka Messerliová presviedčala Annu, aby prevzala aktívnejšiu rolu v rodinných záležitostiach.

„Mala by som,“ povedala Anna. „Skutočne by som mala.“

Dokonca nevedela s istotou ani len to, čo robí Bruno v práci.

*

Neexistoval žiadny dôvod, prečo by sa Anna nemohla pripojiť k matkám zhovárajúcim sa na námestí, žiadne pravidlo jej to nezakazovalo, nič jen nebránilo, aby sa zapojila do rozhovoru. Dve z nich poznala z videnia, jednu po mene, Claudiu Zwygartovú. Jej dcéra Marlies chodila s Charlesom do triedy.

Anna sa k nim však nepridala.

*

Ako vysvetlenie ponúkala Anna takúto stručnú charakteristiku samej seba: Som plachá a neviem sa zhovárať s cudzími ľuďmi.

Doktorka Messerliová mala pre ňu pochopenie. „Pre cudzincov je ťažké spriateliť sa so Švajčiarmi.“ Problém leží hlbšie ako v neschopnosti zvládnuť nemčinu. Je to problém sám osebe. Švajčiarsko je izolovaná krajina uzavretá medzi svojimi hranicami, ohraničená hrubou líniou hôr a už dve storočia si zachováva neutralitu. Ľavú ruku akoby vystierala k utečencom a azylantom, kým pravou chniape po čerstvo vypraných peniazoch a nacistickom zlate. (Že je to nespravodlivé? Možno. Ale keď bola Anna osamelá, stávala sa z nej ostrá kritička.) A tak ako krajina, v ktorej sa usadili, aj Švajčiari sú uzavretí vo svojom hraničnom priestore. Prirodzene inklinujú k izolácii, spriahnu sa, aby si držali cudzincov od tela zavedením nie jedného, dvoch ani troch, ale štyroch národných jazykov. A oficiálny názov predstavuje piaty: Confoederatio Helvetica. Väčšina Švajčiarov však hovorí po nemecky a po nemecky sa rozpráva aj v Zürichu.

Nie je to však presná nemčina.

V písomnom styku sa používa učebnicová Hochdeutsch. Ibaže Švajčiari rozprávajú švajčiarskou nemčinou, Schwyzerdütsch. Nemá ustálený pravopis. Neexistuje pravidlo, ktoré by usmerňovalo výslovnosť, ani slovná zásoba, na ktorej by sa zhodli. A samotná reč sa derie von až kdesi z hrdla ako chorá krčná mandľa na úteku. A to je iba mierne nadsadené. Uchu cudzinca znie, akoby rozprávač konštruoval vymyslené slová z tých najčudnejších rytmov, najbizarnejších ostro artikulovaných spoluhlások a maximálne chaotického usporiadania rozškľabených pretiahnutých samohlások. Je odolná voči všetkým vonkajším pokusom o jej zvládnutie, pretože každé slovo je iba domnienkou.

Anna rozprávala iba s minimálnou znalosťou Schwyzerdütsch.

*

Anna sa nepridala k ostatným matkám. Namiesto toho šúchala podrážkou hnedého dreváka o obrubník chodníka. Pohrávala sa s vlasmi a predstierala, že sleduje neviditeľného vtáka, ako jej lieta nad hlavou.

Je ťažké milovať muža a neovládať jeho rodný jazyk. A predsa sa Anna vydala za Švajčiara.

Ozval sa školský zvonec a deti vybehli na dvor. Najskôr zbadala Victora, ktorý sa hlučne doťahoval s dvoma kamarátmi. Charles šiel hneď za nimi, lapený v tlačenici prekrikujúcich sa detí. Len čo zbadal Annu, rozbehol sa k nej, objal ju a aj bez nabádania sa pustil do džavotania o tom, aký mal deň. Victor mierne zaostával s kamošmi a vliekol sa z nohy na nohu. Toto bol celý Victor, mierne odmeraný a neprístupný. Anna bola zhovievavá k jeho málovravnosti a uspokojila sa s tým, že mu postrapatila vlasy, na čo sa Victor uškrnul.

Anna pocítila prvé mierne výčitky svedomia, keď kráčali domov, hoci by ich nenazvala skutočnými výčitkami, ktorých bodnutie obvykle vnímame tak boľavo. Ozývali sa iba tu i tam a nijako ju neoslabovali. Táto úroveň ľahostajnosti bola v jej patológii naozaj nová. Znervóznilo ju to, ale cítila sa tak zvláštne samoľúbo.

Benzovci bývali ani nie sto metrov od Primarschule Dorf. Nebyť Kirchegemeindehaus, fary vidieckeho kostola z devätnásteho storočia s drevenými trámami, ktorá stála presne medzi ich domom a školou, dom by bolo vidieť zo školského dvora. Anna zvyčajne nevodila deti zo školy. Ale od onej udalosti uplynula len hodina a ona dosiaľ cítila na prsiach Archieho ruky a mierne sebaobviňovanie bolo namieste.

Do Švajčiarska sa prisťahovali v júni v tisícdeväťsto deväťdesiatom ôsmom roku. Anna bola tehotná a vyčerpaná. Nemala finančné prostriedky na zvažovanie. A tak zatelegrafovala svoj súhlas, skryla dlhé a tiché vzdychy a mnohé obavy do jednej z asi tisíc srdcových komôr. Hľadala svetlé stránky, poloplný, nie poloprázdny pohár. Veď kto by sa napokon nechopil ponúkanej príležitosti žiť v Európe? Na strednej škole sa Anna zamykala vo svojej izbe a nechala sa ovládať mnohými niekde inde, na ktoré ju jedného dňa vezmú jej muži. V týchto bezvládnych submisívnych snoch prenechávala mužom úplnú starostlivosť. Odovzdávala sa im do rúk. Pripomínala si, že po tom túži. Bruno pracoval dlhé roky v Credit Suisse. Zvažovali možnosť, že dostane miesto v Zürichu. Anna bola vydatá, tehotná a viac-menej zaľúbená. To stačilo. Bude to stačiť, myslela si.

A tak sa presťahovali do Dietlikonu. Bolo to blízko Brunovej kancelárie a do obce chodili dva mestské vlaky. V blízkosti sa nachádzalo veľké obchodné centrum. Mestečko malo bezpečné cesty, udržiavané domy a sľubné motto. Bolo vytlačené na internetovej stránke, na reklamnej brožúrke a spomínal ho aj dietlikonský malý týždenník Kurier na prvej strane: Menschlich, offen, modern. Ľudský. Otvorený. Moderný. Anna vkladala do týchto troch slov všetky svoje nádeje.

Dietlikon bol zároveň Brunovým rodiskom, jeho Heimatort. Miesto návratu márnotratného syna. Anna mala dvadsaťosem. V tridsiatich piatich sa Bruno ľahko vpravil do rodného hniezda. Nemal s tým vôbec problém. Ursula stále žila v dome, v ktorom vychovala Bruna a jeho sestru Danielu. Stál hneď za rohom v blízkosti Brunovho a Anninho domu. Brunov otec Oskar bol už viac ako desať rokov mŕtvy.

Bruno argumentoval dobrým dôvodom. Deťom bude život v Dietlikone na úžitok. (Budeme mať ďalšie deti? Si si istý? –  V skutočnosti neuvažovali ani o prvom.) Zaslúžia si zdravé detstvo bez obmedzovania, bezpečné a stabilné. Len čo si zvykla na tú myšlienku (a po tom, ako Bruno prisahal, že o všetkých ďalších deťoch sa budú rozprávať, skôr ako ich počnú), Anna bola schopná uznať výhody sťahovania. Keď sa stalo, čo bolo počas prvých mesiacov iba zriedkavé, že sa cítila osamelo alebo clivo pre ľudí, veci a miesta, o ktorých sa jej ani nesnívalo, že jej budú chýbať, utešovala sa tým, že si predstavovala tvár svojho bábätka. Budem mať červenolíceho Heinza, ktorý ma bude volať Muti? Alebo malú Heidi s plavými vlasmi zapletenými do vrkočov? A Bruno s Annou boli do seba viac-menej zaľúbení.

*

Vymedzenie ,viac-menej‘ robilo starosti doktorke Messerliovej.

Anna vysvetľovala: „Nie je to vždy tak? Ak si vezmeme akýchkoľvek dvoch ľudí vo vzťahu, jeden bude vždy ľúbiť viac ako ten druhý. Je to tak?“

*

Starší syn Victor mal osem a Charles šesť. Naozaj boli obaja červenolíce deti odchované na mlieku, tak ako si Anna predstavovala. Mali popolavé vlasy a orieškovohnedé oči. Boli to chlapci so všetkým, čo patrí k chlapčenstvu, zurvalci, dokonalí bratia a nebolo pochýb o tom, že sú synmi muža, za ktorého sa Anna vydala.

*

„Ale porodili ste viacero detí, však? Určite nebolo všetko až také zlé.“

Samozrejme, že nebolo. Vôbec to nebolo až také zlé. Nie vždy.

Nie všetko a nie vždy to bolo až také zlé. Anna dvojnásobným nie vlastne strojnásobila zápor. Pred desiatimi mesiacmi porodila čiernovlasú dcéru s ružovkastou pleťou, ktorú pomenovala Polly Jean.

*

Tvorili rodinu Benzovcov a žili v mestečku Dietlikon v oblasti Bulach v zürišskom kantóne. Benzovci: Bruno, Victor, Charles, Polly, Anna. Prostá a väčšinou striedma domácnosť na adrese Rosenweg 1. Rosenweg – Ružová cesta, ktorá sa končila priamo pred ich domom. Slepá ulica. Ich dom stál na úpätí kopca s miernym svahom, ktorý sa štveral päťsto metrov za domom a ustálil sa až pred okrajom dietlikonských lesov.

Anna žila v slepej uličke, na poslednej výjazdovej ceste.

Ale dom mali pekný a záhradu rozľahlejšiu než všetky okolité záhrady. Južne susedili s gazdovskými usadlosťami a lánmi kukurice, slnečnice a repky olejnej. V záhrade vedľa domu rástlo osem dospelých jabloní, a keď boli stromy v auguste obťažkané zrelými a ťažkými plodmi, jablká sa kotúľali z konárov na zem v rytme buch-buch-buch-buch temer zosúladenom s miernym dáždikom. Mali tam malinové kríky, a mali jahodový záhon, červené i čierne ríbezle. A hoci zeleninová záhrada pri dome ostávala zväčša neobrobená, Benzovcom robila radosť záplava ružových kríkov s kvetmi všetkých možných odtieňov za latkovým plotom pred domom siahajúcim do výšky stehien. Na Rosenweg 1 sú samé ruže, myslievala si niekedy Anna.

Victor a Charles sa vovalili dnu cez vchodové dvere. Kým sa dostali cez predizbu, privítala ich Ursula s prísnym výrazom a prstom na ústach. Vaša sestra spí!

Anna bola Ursule vďačná za pomoc – naozaj jej bola vďačná. Ale Ursula, ktorá sa obvykle nikdy nesprávala k Anne s otvorenou nevľúdnosťou, dodnes s ňou zaobchádzala ako s cudzorodým predmetom, prostriedkom ku konečnému šťastiu svojho syna (ak sa to, čo Bruno prežíval, v skutočnosti dalo nazvať šťastím – o čom bola Anna takmer presvedčená, že šťastie to nebolo). Bola pre ňu loďou, pomocou ktorej plávali do sveta jej vnúčatá, ktoré hlboko milovala.

Pomoc, ktorú jej Ursula ponúkala, bola na prospech deťom, nie Anne. Tridsať rokov pracovala ako stredoškolská učiteľka angličtiny. Jej angličtina bola strojená, ale plynulá a prechádzala na ňu vždy, keď bola Anna v jej prítomnosti, čo sa zavše neobťažoval ani Bruno. Ursula zahnala vnukov do kuchyne na olovrant.

„Dám si sprchu,“ povedala Anna. Ursula zdvihla obočie, ale keď sa pobrala za Victorom a Charlesom do kuchyne, zasa ho spustila. Do tohto ju nič nebolo. Anna vybrala z bielizníka uterák a zamkla sa v kúpeľni.

Potrebovala sprchu. Páchla sexom.

2

„Bez čoho nemôžeš žiť?“

Toto sa opýtala Anna Archieho, keď neopatrne fajčili v posteli spoločnú cigaretu. Inak Anna nefajčila. Ležala zabalená v plachte. Bol piatok.

„Bez whisky a bez žien,“ povedal Archie. „V tomto poradí.“ Archie bol samá whisky, mal jej plný sklad, kládol ju na police, predával v obchode, ktorý vlastnil s bratom Glennom. Zasmial sa ako človek, ktorý si uvedomuje, že si niekto bude jeho slová vysvetľovať po svojom. Archie a Anna boli mladí milenci, ešte čerství, ganz neue Geliebten. Boli jeden pre druhého takmer nedotknutým územím, stále mali dôvod dotýkať sa navzájom. Archie bol o desať rokov starší ako Anna, ale červenohnedé kučery mu ešte nezačali rednúť a mal pevné telo. Anna odpovedala na jeho smiech svojím smutným a prázdnym smiechom, ktorý pramenil z poznania, že nič nové, nech je to akékoľvek príjemné, nepretrvá. Nič nové nikdy nepretrvá. Novota je látka, ktorá sa ošúcha desivým tempom. A preto si ju Anna vychutná skôr, ako sa dotrhá. Pretože sa istotne dotrhá.

*

„Ak ste nešťastná, čo keby ste odišli?“ spýtala sa jej doktorka Messerliová.

Anna vyhlásila bez uvažovania: „Mám švajčiarske deti. Patria práve tak otcovi ako mne. Sme manželia. Nie som skutočne nešťastná.“ Potom dodala: „Nesúhlasil by s rozvodom.“

„Spýtali ste sa ho na to.“ To nebola otázka.

Anna nepožiadala Bruna o rozvod. Nie priamo. Túto možnosť mu však naznačovala vo chvíľach, keď sa cítila najskľúčenejšie. Čo by si urobil, keby som odišla? spytovala sa. Čo keby som odišla a už sa nevrátila? Tieto otázky stavala hypoteticky a prednášala len akoby mimochodom a veselým tónom. Bruno sa zvyčajne zaškľabil. Viem, že ma nikdy neopustíš, lebo ma potrebuješ.

To Anna nemohla poprieť. Absolútne ho potrebovala. Bola to pravda. A úprimne povedané, ani neplánovala odísť. Ako by sme si podelili deti? uvažovala, akoby deti boli kusom dreva a rozvod sekerou.

„Anna, existuje vo vašom živote niekto iný?“ spýtala sa jej doktorka Messerliová. „Mali ste niekedy niekoho?“

*

Poludnie sa prehuplo do skorého popoludnia. Archie s Annou jedli zo spoločného taniera syr, zopár ringlôt a zapíjali to minerálkou z fľaše. Potom dali všetko nabok a znovu sa milovali. Archie jej to urobil do úst. Chutil ako školské lepidlo, škrobovité a husté. To, čo robím, je dobré, vravela si v duchu Anna, hoci dobré bolo sotva to správne slovo. Anna to vedela. Myslela skôr výhodné. A pohodlné. Myslela tým skôr, že to bolo nesprávne takmer v každom ohľade, ale ospravedlniteľné, lebo sa vďaka tomu lepšie cítim a tak veľmi dlho som sa cítila tak veľmi, veľmi zle. Najvýstižnejšie to však bola premiešaná kombinácia všetkých uvedených významov, vzájomne previazaných do niečoho nevysloviteľného, čo dávalo Anne pokútnu, i keď nepopierateľnú nádej.

Ale všetky veci spejú ku koncu.

Keď v ten večer uložila deti do postele, poumývala taniere a vydrhla drez do bezchybného lesku, ako Bruno vyžadoval (doktorka Messerliová sa jej pýtala, či je Bruno ,naozaj taký strašiak‘, na čo Anna zareagovala, že nie, čo v preklade znamenalo, že niekedy), rozložila si na stole zošity a pustila sa do nemeckých cvičení. Bola pozadu s učivom. Bruno sa zamkol vo svojej pracovni. Oddelená samota nebola u nich zriedkavá a Bruno sa sťahoval do pracovne na väčšinu nocí. Keď Anna takto osamela, uchýlila sa ku knihe, pozerala televíziu alebo si obliekla bundu a vyšla si na prechádzku hore kopcom za domom.

Za domom, v ktorom bola Anna sama a často sa halila mrakmi neznesiteľného strnulého ticha. Vždy to bolo takéto? Keby povedala, že áno, klamala by. Prežili s Brunom aj dobré časy. Bolo by od nej nespravodlivé, keby to popierala. A hoci jej sotva toleroval ,melancholické záchvaty‘ alebo ,mrzutú povahu‘, aj Bruno by pod tlakom priznal lásku k Anne. A hoci ju často vytláčala frustrácia, mala nevyvrátiteľné miesto v jeho srdci.

*

Anna sa iba minulý pondelok vrátila do školských lavíc – prvý raz od študentských čias. V Migros Klubschule navštevovala triedu ,nemčiny pre pokročilých začiatočníkov‘, kurz pre každého, kto je vybavený malou až miernou jazykovou znalosťou, ale komu chýba dôkladné pochopenie gramatiky a používanie syntaxe s jemnými rozdielmi.

Migros je meno najväčšieho reťazca supermarketov vo

Švajčiarsku a najväčšieho švajčiarskeho zamestnávateľa. V Migrose pracuje viac ľudí ako v akejkoľvek švajčiarskej banke po celom svete. Migros je však viac ako samotné supermarkety. Migros vlastní kníhkupectvá, benzínové pumpy, predajne elektroniky, športové obchody, obchody s nábytkom, pánskou konfekciou, kurzy golfu pre verejnosť a zmenárne. Okrem toho má Migros licenciu na centrá vzdelávania dospelých, po nemecky Klubschule. Vo Švajčiarsku nie je jediné mesto s väčším počtom obyvateľov, v ktorom by sa nenachádzala ani jedna Migros Klubschule. A neponúka iba jazykové kurzy. V Migros Klubschule sa môžete učiť skoro všetko: varenie, šitie, pletenie, kreslenie, spev. Môžete sa naučiť hrať na hudobnom nástroji alebo čítať budúcnosť z tarotových kariet. Dokonca aj vykladať sny.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

September

1

2