HARPER LEEOVÁ

Postav hliadku

Copyright © 2015 by Harper Lee

Translation © 2016 by Jozef Kot

Jacket design © 2016 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4713-0

Na pamiatku pána Leeho a Alice

Prvá časť

1

Odkedy minuli Atlantu, dívala sa cez okno jedálenského vozňa s takmer fyzickým pôžitkom. Pri rannej káve sledovala, ako ustupujú posledné kopce Georgie a zjavuje sa červená zem a s ňou domy so strechami z vlnitého plechu stojace uprostred vyzametaných dvorov, na ktorých rástli neodmysliteľné železníky okrúžené pneumatikami natretými na bielo. Pousmiala sa, keď zazrela prvú televíznu anténu na nenalíčenej černošskej chatrči. Čím viac ich videla, tým väčšia radosť v nej narastala.

Jean Louise Finchová vždy cestovala domov letecky, ale pri jubilejnej piatej návšteve domova sa rozhodla, že sa presunie z New Yorku do Maycombu vlakom. Jednak sa pri poslednom lete obávala o život, lebo pilot sa vtedy rozhodol letieť cez tornádo. A potom – let domov by znamenal, že otec bude vstávať nadránom o tretej a zdolávať autom pol druha stovky kilometrov, aby ju v Mobile vyzdvihol, pričom ho doma čakala práca až do večera. Otec mal už sedemdesiatdva rokov, takže by to nebolo voči nemu ohľaduplné.

Bola rada, že si zaumienila cestovať vlakom. Odkedy vyrástla, vlaky sa zmenili a novoty ju pobavili: keď stisla tlačidlo na stene, zjavil sa pred ňou tučný stevard pripomínajúci Aladinovho džina. Tlačidlom z protiľahlej steny sa vysunulo umývadlo z nehrdzavejúcej ocele, pedálom sa otvorili dvere toalety. Nedala sa vyplašiť nápismi na stenách lôžkového kupé, ako sa jej miesto vo vlaku nazývalo, a tak keď sa predchádzajúceho večera ukladala na spánok, lôžko ju pritlačilo k stene, lebo si nevšimla pokyn STIAHNITE TÚTO PÁKU NA DORAZ. Vyslobodzovať ju musel stevard, čo v nej vyvolalo rozpaky, lebo ako zvyčajne spala iba v pyžamovom kabátiku.

Keď ju lôžko zovrelo do pasce, stevard bol, našťastie, na obchôdzke po vozni. Začul z jej kupé buchot a zvolal: „Pomôžem vám. “ „Prosím vás, nie,“ ozvala sa. „Iba mi povedzte, ako sa z toho dostanem.“ „Budem k vám obrátený chrbtom,“ navrhol, a tak sa aj stalo.

Keď sa ráno prebudila, vlak sa už nadhadzoval na výhybkách a fučal medzi atlantskými pasienkami, ale tentoraz ďalší nápis v kupé poslúchla a ostala na lôžku, kým sa popri nich nemihol College Park. Vstala a dala si svoje zvyčajné maycombské oblečenie: sivé džínsy, čiernu blúzku bez rukávov, biele ponožky a mokasíny. Hoci bola ešte štyri hodiny od cieľa, už si predstavovala, ako teta nad ňou nesúhlasne ohŕňa nos.

Pri štvrtej šálke kávy expres spoločnosti Crescent Limited zagágal ako obrovská hus na oproti idúci vlak smerujúci na sever a potom už s hukotom prešiel rieku Chattahoochee, tečúcu do Alabamy.

Chattahoochee je široká, plytká a kalná rieka. Dnes bola takmer bez vody. Žlté piesočné naplaveniny ju zmenšili na malý potok. Cez zimu si pospevuje, zrazu jej zišlo na um. V údoliach však mlčí ako hrob. Nie. Kto sa takto podľa básnika správa? Vodný vták? Alebo vodný tok? Vták... tok. Ktovie.

Potlačila svoj sklon pohrávať sa so slovami, lebo si uvedomila, že Sidney Lanier bol zrejme čosi ako jej dávno zosnulý bratanec Joshua Singleton St. Clair, ktorého literárne pole pôsobnosti sa rozprestieralo od Black Beltu až po Bayou La Batre. Jej teta bratanca Joshuu často opisovala ako príkladného člena rodiny, ktorého nemožno podceňovať. Mal urastenú postavu, bol básnik, ale v najlepších rokoch ho zlikvidovali, preto by mala mať na pamäti, že bol pýchou rodiny. Aj na jeho obrazové portréty rodina hľadí s hrdosťou – pripomína na nich ošumelého Algernona Swinburna.

Jean Louise si s úsmevom pripomenula, čo jej o tom rozprával otec. Bratanca Joshuu naozaj zlikvidovali, ale nie Božím pričinením, ale tak ako Caesara, zlikvidovali ho jeho vlastní.

Bratanec Joshua na univerzite veľmi usilovne študoval a pritom aj úporne premýšľal. V skutočnosti bol značne ovplyvnený devätnástym storočím. Obliekal si plášť z toho obdobia a nosil vysoké jazdecké čižmy, ktoré si dal zhotoviť podľa vlastného návrhu. Bratanca Joshuu znechutili úrady, keď vystrelil na rektora univerzity, lebo ten bol podľa jeho názoru nanajvýš ak odborník na likvidáciu odpadových vôd. Bola to nepochybne pravda, ale na útok smrtonosnou zbraňou nestačila. Potom ako bratancovi Joshuovi pretieklo rukami množstvo peňazí, stiahli ho z obehu a umiestnili do ústavu pre nezodpovedných ľudí, kde ostal až do konca života. Údajne sa v každom ohľade správal normálne, až kým niekto pred ním nespomenul rektorovo meno. Vtedy sa mu zvraštila tvár a rozškriekal sa ako vrana, čo trvalo osem, ba aj viac hodín, a kým na rektora sám nezabudol, nik ho nevedel donútiť, aby zavrel zobák. Za jasných chvíľok čítaval grécku literatúru a zanechal tenký zväzoček básní, ktorú mu súkromne vytlačila akási firma v Tuscaloose. Nikto neprišiel na to, že jeho poézia predbehla svoj čas, no teta nenútene a nápadne zbierku vystavovala na stole v obývačke.

Jean Louise sa hlasno zasmiala, potom sa obzrela, či ju niekto nepočul. Jej otec mal svoj spôsob, ako podkopávať sestrine výlevy o vrodenej nadradenosti každého Fincha: vždy potichu, ale vážne hovorieval dcére všetko, čo sa za tým skrýva, ale Jean Louise si občas myslela, že v očiach Attica Fincha sa mihol rúhavý záblesk. Alebo to bol iba odraz svetla od jeho okuliarov? Nikdy si v tom nebola načistom.

Krajina i vlak sa teraz proti sebe valili rovnomerným splývavým pohybom a z obloka bolo vidieť iba pasienky a čierne kravy. Nešlo jej do hlavy, ako je možné, že jej rodné končiny nikdy nepripadali krásne.

Stanica v Montgomery bola ako vklinená do ohnutého lakťa zhmotňujúcej sa Alabamy. Keď vystúpila z vlaku, aby si povystierala nohy, vítala ju známa jednotvárnosť, svetlá a nezvyčajný pach. Čosi tu však chýba, pomyslela si. Áno, kontrola čapov železničných dvojkolesí. Predtým železničiar s dlhou tyčou vliezol pod vlak, ozval sa klepot kovu o kov a so sykotom sa vyvalil biely dym, akoby pod vlakom bola rozpálená panvica. Teraz už trenie čapov zjemňoval olej.

Bez zjavnejšieho dôvodu sa jej zmocnil dávny strach. Na tejto stanici bola naposledy pred dvadsiatimi rokmi, keď ešte ako dieťa cestovala s Atticom do hlavného mesta. Vtedy sa bála, že sa rozhojdaný vlak z nábrežia zrúti do rieky a všetci sa utopia. No len čo nasadla do vlaku, aby pokračovala v ceste, na strach zabudla.

Vlak rachotal cez borovicové lesy a pri výhybkách na čistinkách posmešne húkal na krikľavo pomaľované muzeálne lampárne. Pôsobili ako odsúdené na zánik a železničná spoločnosť Crescent Limited ich z úsporných dôvodov mohla každú chvíľu zlikvidovať. Greenville, Evergreen, Maycomb Junction.

Sprievodcovi pripomenula, aby nezabudol, že bude vystupovať. Keďže to bol postarší muž, vopred tušila, že si z nej vystrelí: vlak nechá prerútiť sa cez zastávku Maycomb Junction a zastaví ho pol kilometra za malou staničkou. Na rozlúčku jej povie, ako ho mrzí, že na ňu takmer zabudol. Vlaky sa zmenili, sprievodcovia však nie. Patrilo k významným prejavom tejto profesie strieľať si z mladých slečien, ktoré chcú vystúpiť na zastávkach na znamenie. Atticus predvídal výčiny každého sprievodcu od New Orleansu po Cincinnati, a zvyčajne na ňu čakal iba pár krokov od miesta, kde mohla vystúpiť.

Za svoj domov pokladala Maycombský okres, pás zeme dlhý stoosemdesiat kilometrov a rozprestierajúci sa do šírky až osemdesiat kilometrov. Bola to ešte vždy divočina popretkávaná malými mestečkami, z ktorých najväčšie bolo okresné sídlo Maycomb. Donedávna bol Maycombský okres ešte taký odrezaný od ostatných osídlení, že časť jeho obyvateľov si ani neuvedomovala politické preferencie Južanov za posledných deväťdesiat rokov a zo zotrvačnosti volila republikánov. Do týchto končín nechodili ani vlaky – Maycomb Junction bol iba čestný titul zastávky, ktorá sa nachádzala v okrese Abbott v päťdesiatkilometrovej vzdialenosti od Maycombu. Autobusové spojenie bolo nevypočítateľné a autobusom sa zdanlivo nedalo nikam dostať, ale federálna vláda preťala močariny jednou-dvoma cestami, a tak obyvateľom umožnila voľný pohyb po okrese. Vymoženosť ciest využilo iba zopár ľudí – veď načo by sa aj presúvali? Kto nechcel veľa, ten mal všetkého dosť.

Okres aj mesto pomenovali po plukovníkovi Masonovi Maycombovi, mužovi, ktorého nemiestne sebavedomie a arogantná zaťatosť vyvolávali zmätok v každom, kto bojoval v jeho jazde vo vojnách s Kríami. Územie, na ktorom operoval, sa nachádzalo na okraji pobrežnej planiny a na severe bolo mierne kopcovité, na juhu zase rovinaté. Plukovník Maycomb bol presvedčený, že Indiáni neznášajú boj na rovine, preto prečesával severné časti územia. Keď generál, ktorému Maycomb podliehal, zistil, že sa potĺka po kopcoch, zatiaľ čo Kríovia striehnu v borovicových lesoch, vyslal za ním posla – spriateleného Indiána – s odkazom Dočerta, presuň sa južnejšie! Mayomb však bol presvedčený, že ho Kríovia chcú vlákať do pasce (nestojí na ich čele ten modrooký červenovlasý diabol?), indiánskeho posla zajal a vydal sa ešte ďalej na sever, až kým jeho vojaci beznádejne nezablúdili v divočine, v ktorej v značnom zmätku celú vojnu prečkali.

Trvalo dlhé roky, kým plukovníka Maycomba presvedčili, že ten odkaz bol myslený vážne, a vtedy sa odhodlane vydal na juh. Jeho vojaci cestou naďabili na osadníkov mieriacich do vnútrozemia. Tí im povedali, že sa vojna s Indiánmi takmer skončila. Vojaci sa s osadníkmi natoľko spriatelili, že sa stali predkami Jean Louise Finchovej, a plukovník Maycomb neúnavne postupoval až k dnešnému mestu Mobile, aby sa ubezpečil, že jeho vojenské hrdinstvo bude primerane ocenené. Historické záznamy sa nezhodujú s pravdou, lebo v skutočnosti sa to odohralo tak, ako sa to dlhé roky šíri ústnym podaním, a každý Maycombčan to vie.

„... vezmem vašu batožinu, slečna,“ povedal stevard. Jean Louise kráčala za ním z jedálenského vozňa k svojmu kupé. Z peňaženky vybrala dva doláre: jeden za bežnú službu, jeden za to, že ju minulý večer vyslobodil. Vlak, pravdaže, prehrmel okolo zastávky a zastavil sa až štyristo metrov za ňou. Zjavil sa sprievodca, škeril sa a tvrdil, ako ho mrzí, že takmer na ňu zabudol. Jean Louise mu úškrn vrátila a netrpezlivo čakala, kým jej stevard prisunie žlté schodíky. Keď jej pomáhal vystúpiť, podala mu dve bankovky.

Otec na ňu nečakal.

Pozrela späť smerom k stanici a na malom nástupišti uvidela stáť akéhosi vysokého muža. Keď ju zbadal, rozbehol sa jej v ústrety.

Najprv ju zoširoka objal, potom trocha odtisol od seba, a hneď zasa prudko pobozkal na ústa a pokračoval jemnejšími bozkami. „Tu nie, Hank,“ zašepkala, ale potešilo ju to.

„Prestaň, dievčatko,“ držal jej v rukách tvár. „Ak budeš chcieť, vybozkávam ťa aj na schodoch justičného paláca.“ Muž, ktorý sa domáhal práva bozkávať ju aj na schodoch súdnej budovy, bol Henry Clinton, jej dlhoročný priateľ a bratov kamarát, a keby ju ustavične takto bozkával, mohol by byť aj jej manželom. Pudovo túžila po láske, ktorá by zodpovedala jej vlastným predstavám. Henry Clinton im zodpovedal, a teda jej túžba nebola až taká neskutočná.

Kráčali zavesení do seba popri trati po jej kufor. „Ako sa má Atticus?“ spýtala sa.

„Dnes ho pobolievajú plecia i ramená.“

„V takom stave zrejme nemôže šoférovať.“

Henry mierne pokrčil prsty na pravej ruke. „Väčšmi ich nevie zovrieť. Pani Alexandra mu musí viazať šnúrky na topánkach a zapínať gombíky na košeli. Ani britvu neudrží v ruke.“

Jean Louise pokrútila hlavou. Mala už dosť rokov na to, aby zahromžila nad nespravodlivosťou osudu, ale ešte bola primladá na to, aby prejavy otcovho ochrnutia prijala bez vzbury. „Nedá sa to nejako liečiť?“

„Vieš, že nie,“ odvetil Henry. „Denne užíva takmer päť gramov aspirínu, a to je všetko.“

Henry zdvihol jej ťažký kufor a kráčali k autu. Zamyslela sa nad tým, ako sa sama zachová, keď raz na ňu príde choroba. Sotva ako Atticus. Keby sa ho človek spýtal, ako sa cíti, a zda by niečo povedal, ale sám sa nikdy neponosoval. Správal sa vždy rovnako, takže kto chcel spoznať jeho pocity, musel sa ho na ne spýtať.

Henry len náhodou zistil, že Atticus je chorý. Raz v archíve súdnej budovy, keď riešili akýsi spor o vlastníctvo pôdy, Atticus vzal do ruky ťažký register hypoték. Vzápätí zbledol ako stena a kniha mu vypadla z ruky. „Čo sa stalo?“ spýtal sa ho Henry. „Reumatická artritída. Nemohol by si mi ten register podať?“ požiadal ho Atticus. Henry sa ho spýtal, ako dlho už tou chorobou trpí. Atticus odvetil, že pol roka. Či o tom vie Jean Louise? Nie. Mal by jej to povedať. „Ak sa to dozvie, hneď sem príde a začne sa o mňa starať. Jediným riešením je nedovoliť chorobe, aby si človeka opantala.“ Tým bola téma artritídy uzavretá.

„Nechceš si sadnúť za volant?“ spýtal sa Henry.

„Nebuď smiešny,“ odvetila. Hoci bola dobrá vodička, nerada zaobchádzala s vecami technicky náročnejšími než zatvárací špendlík: strácala nervy už pri skladaní záhradných stoličiek. Nikdy sa nenaučila bicyklovať, nepoužívala ani písací stroj. Ryby lovila iba udicou. Jej obľúbeným športom bol golf, lebo jeho základné pravidlá si vyžadovali iba palicu, malú loptičku a potrebné psychické rozpoloženie.

Bledla od závisti, keď videla, ako hravo Henry auto ovláda. Podriaďuje si ho ako sluhu, pomyslela si. „To auto má posilňovač? Alebo automatickú prevodovku?“ spýtala sa.

„To sa vie!“ zvolal.

„Ale čo ak sa všetko zablokuje a nemáš k dispozícii nijaký rýchlostný stupeň? Neocitneš sa v zložitej situácii?“

„Nikdy sa všetko naraz nezablokuje.“

„Odkiaľ to vieš?“

„Človek musí veriť. Nastúp!“

Veriť v General Motors. Oprela sa mu hlavou o plece.

„Hank,“ povedala zrazu. „Čo sa vlastne stalo?“

Vždy sa vzájomne doberali. Henrymu spod pravého oka vybiehala ružová jazva, dotkla sa rohu nosa a pokračovala šikmo cez hornú peru. Za perami mal protézu so šiestimi prednými zubmi, ale ani Jean Louise ho nikdy nenahovorila, aby si ju vybral a ukázal jej ju. S umelými zubmi sa vrátil z vojny. Istý Nemec, ktorý chcel na konci vojny prejaviť nevôľu s vývinom udalostí, ho pažbou udrel do tváre. Jean Louise to pokladala skôr za vymyslený príbeh. Henry sa s ďalekonosnými zbraňami, bé-sedemnástkami, raketovými strelami a podobne, sotva dostal k Nemcom tak blízko.

„Poviem ti pravdu, moja milá,“ odvetil. „Boli sme v Berlíne v podzemnom vínnom sklepe. Poriadne sme sa tam nacengali, a zrazu sa začal boj. Takto sa ti to vidí vierohodnejšie? Vezmeš si ma?“

„Ešte nie.“

„Prečo?“

„Chcem byť ako doktor Schweitzer a až do tridsiatky sa venovať hudbe.“

„Na hudobných nástrojoch hrával ozaj vynikajúco,“ poznamenal Henry trpko.

Jean Louise sa pod jeho rukou pohla. „Predsa vieš, čo tým myslím,“ povedala.

„Viem.“

Ľudia v Maycombe tvrdili, že niet lepšieho mladíka, ako je Henry Clinton. Jean Louise súhlasila. Henry pochádzal z južných končín okresu. Krátko potom, ako sa Henry narodil, otec opustil jeho matku, a tá vo dne v noci drela v malom obchodíku na rázcestí, aby Henry mohol študovať v maycombských štátnych školách. Henry od dvanástich rokov býval v podnájme naproti domu Finchovcov a už tým mal bližšie k životu na vyššej úrovni. Bol sám sebe pánom, vymanil sa z područia internátnych kuchárok, vychovávateľov a rodičov. Od Jean Louise bol o štyri roky starší, čo v tom veku znamenalo veľký rozdiel. Doberal si ju. Ona ho však zbožňovala. Keď mal štrnásť rokov, umrela mu mama a takmer nič mu nezanechala. Atticus Finch mu pomohol získať aspoň hŕstku peňazí za predaj matkinho obchodu, Henry ich však takmer všetky minul na pohreb. Atticus Finch mu k nim pridal sumu z vlastného vrecka a zohnal mu miesto v obchodnom reťazci Jitney Jungle, kde po vyučovaní pracoval ako predavač. Henry ukončil strednú školu, narukoval a po vojne sa zapísal na univerzitu, na ktorej študoval právo.

Práve v tom čase Jean Louise nečakane prišla o brata. Keď sa Atticovi podarilo prekonať nočnú moru zo straty syna, ktorému chcel pôvodne poručiť svoju advokátsku prax, začal sa obzerať po inom nástupcovi. Prirodzene, siahol po Henrym. Ten sa zakrátko stal jeho koncipientom a pomocníkom. Henry si Attica Fincha vždy vážil. Čoskoro sa ich vzťah pretavil do náklonnosti a Henry ho pokladal za svojho otca.

Henry však Jean Louise nikdy nevnímal ako sestru.

V priebehu rokov, ktoré strávil vo vojne a potom na univerzite, Jean Louise sa z prchkej a výbušnej dievčiny, oblečenej vždy v džínsoch, stala rozvážna ľudská bytosť. Keď každý rok prišla na dva týždne domov, Henry jej začal dvoriť, a hoci pohybmi ešte vždy pripomínala trinásťročného chlapca a odmietala sa dievčensky skrášľovať, nachádzal na nej toľkú ženskosť, že sa do nej zaľúbil. Ľahko k nej zablúdil pohľadom, aj ľahko s ňou mohol dlhšie pobudnúť, ale zvládnuť ju vôbec nebolo ľahké. Henry nebol schopný odhaliť jej vnútorný nepokoj, ale uvedomoval si, že je preňho ako stvorená. Túžil ju vziať pod ochranné krídla, túžil sa s ňou oženiť.

„Už máš plné zuby New Yorku?“ spýtal sa.

„Nie.“

„Daj mi počas týchto dvoch týždňov voľnú ruku a určite ho budeš mať plné zuby.“

„Nie je takýto návrh nevhodný?“

„Potom choď dočerta!“

Henry zastavil auto. Vypol motor, obrátil sa a pozrel na ňu. Vedela, že keď niečo hovorí, hovorí to vážne. Krátky účes sa mu zježil, tvár zmenila farbu a jazva na nej očervenela.

„Miláčik, chceš, aby som ti to povedal ako džentlmen? Slečna Jean Louise, dosiahol som taký ekonomický status, že uživím aj dve osoby. Ja ako ten biblický dávny Izrael som sa pre teba sedem rokov lopotil vo viniciach univerzity a potom na pasienkoch kancelárie tvojho otca...“

„Poviem Atticovi, aby ti ten pobyt na pasienkoch predĺžil o ďalších sedem rokov.“

„Aká si žičlivá!“

„Okrem toho ten, čo sa toľko lopotil, sa volal Jakub,“ poznamenala. „Nie, ide o tú istú osobu. Hoci v každom treťom verši Biblie sa to meno uvádza inak. Ako sa má teta?“

„Vieš, že sa má dobre. Už tridsať rokov sa cíti výborne. Nemeň tému.“

Jean Louise trhla obočím. „Henry,“ povedala odmerane. „Chodiť s tebou môžem. Ale nevydám sa za teba.“

Povedala mu plnú pravdu.

„Dočerta, Jean Louise, nebuď ako malé decko!“ vyprskol Henry, zabudol na posledné vymoženosti od General Motors, schmatol rýchlostnú páku a šliapol na spojku. Keď mu páka aj spojka odmietli poslušnosť, násilne skrúcal kľúčom od zapaľovania, no obrovské auto sa pomaly a hladko iba plazilo po ceste.

„Nie je ten pikap pomalý?“ prehodila. „Na cesty v meste sa nehodí.“

Henry na ňu zazrel. „Čo tým chceš povedať?“

Zakrátko z toho prepukne hádka. Henry svoje slová myslel vážne. Radšej ho mala nahnevať tým, že bude mlčať, a medzitým si všetko dôkladne premyslí.

„Kde si zohnal tú otrasnú kravatu?“ spýtala sa. No tak!

Takmer sa doňho zaľúbila. Nie, to nie je možné, pomyslela si: buď sa človek zaľúbi, alebo nezaľúbi. Láska je na tomto svete to jediné, čo je jednoznačné. Nepochybne jestvujú rozličné druhy lásky, ale buď jeden z nich prijmeme, alebo odmietneme.

Patrila k ľuďom, ktorí si v situácii, keď sa im ponúka ľahké riešenie, radšej zvolia to ťažšie. Pohodlnejšie by bolo vydať sa za Hanka a dať sa ním živiť. O niekoľko rokov, keď im deti budú siahať po pás, začne sa zamýšľať nad tým, za koho sa to vlastne vydala. Bude skúmať vnútorné pocity, horúčkovité vzrušenia aj nervozitu, dlhočizné pohľady, ktoré na seba vrhali, keď sa hrali na bozkávačky, aj vzájomné mrzutosti. Už na seba viac nehulákajú, ani sa k sebe nesprávajú povýšenecky, ostáva im iba všedný život pripomínajúci Birminghamský rodinný klub a súkromné peklo – gehennu, vybudovanú vlastnými rukami a vybavenú najmodernejšími elektrospotrebičmi od spoločnosti Westinghouse. Hank si to nezasluhuje.

Nie. Nateraz bude ďalej kráčať po kamennom chodníčku staropanenstva. Rozhodla sa vo všetkej počestnosti obnoviť mier.

„Miláčik, mrzí ma to, naozaj ma to mrzí,“ povedala a skutočne jej to bolo ľúto.

„Nič sa nestalo,“ povedal Henry a tľapol ju po kolene.

„No niekedy by som bol schopný zabiť ťa.“

„Viem, že som odporná.“

Henry na ňu pozrel. „Si čudáčka, zlato moje. Nevieš sa pretvarovať.“

Pozrela naňho. „O čom to rozprávaš?“

„Platí všeobecné pravidlo, že väčšina žien, kým si získa muža, predvádza mu úsmevy a súhlasné výrazy v tvári. Myšlienky však skrýva. No keď sa ty k mužovi správaš odporne, naozaj si odporná.“

„Nie je voči mužovi čestnejšie, ak mu umožníme spoznať, do čoho sa vrhá?“

„Áno, ale nechápeš, že takto si muža nikdy neulovíš?“ Pri tejto samozrejmosti si zahryzla do jazyka. „Ako mám teda postupovať, aby som sa správala ako zvodná žena?“

Henrymu sa táto otázka zapáčila. V tridsiatke už môže rozdávať rady. Možno aj preto, že je právnik. „Po prvé, drž jazyk za zubami,“ povedal pokojným tónom. „Najmä vtedy sa s mužom neškriep, keď vieš, že môžeš nad ním vyhrať. Čo najviac sa usmievaj. Prebuď v ňom pocity o jeho veľkosti. Povedz mu, aký je úžasný, a niečím mu poslúž.“

Rozžiarene sa usmiala. „Hank, súhlasím so všetkým, čo si povedal. Už roky som nestretla takého inteligentného človeka. Obdivujem tvoju stoosemdesiatcentimetrovú postavu. Smiem ti pripáliť cigaretu? Ako sa ti to páči?“

„Znie to príšerne!“

A znova boli priateľmi.

2

Atticus Finch si povytiahol ľavú manžetu, potom ju zase opatrne stiahol. Jedna štyridsať. V niektoré dni nosil dvoje hodiniek. Aj tentoraz ich mal dvoje, jedny starodávne s retiazkou, do ktorej sa mu zahrýzali deti, a druhé náramkové. Tie prvé nosieval zo zvyku, na druhých zisťoval, koľko je hodín, keď sa mu nechcelo vyberať tie vreckové. Za mlada Atticus pôsobil ako obor, ale artritída z neho urobila muža strednej postavy. Minulý mesiac mal sedemdesiatdva rokov, ale Jean Louise sa vždy zdalo, že otec sa pohybuje niekde medzi päťdesiatkou a šesťdesiatkou – nespomínala si, že by niekedy vyzeral mladší, no zrejme akoby ani nestarol.

Pred kreslom, v ktorom sedel, stál kovový stojan na noty a na ňom Čudný prípad Algera Hissa. Atticus sa mierne nakláňal, aby aj takto dával najavo námietky voči tomu, čo číta. Kto Attica nepoznal, sotva mu na tvári postrehol hnev, lebo ho málokedy dával najavo. Pravdaže, priatelia by v takej situácii boli očakávali, že čoskoro sa z neho vyderie pretiahnuté Á. Vtedy sa mu zdvihlo obočie a zúžili pery.

„Á,“ zavrčal.

„Čo je, milý môj?“ spýtala sa ho sestra.

„Nechápem, kde sa v tom človeku berie toľká bezočivosť, že zverejňuje svoje názory na Hissov prípad. To je niečo podobné, akoby Fenimore Cooper písal Scottove romány s waverleyovskou tematikou.“

„Prečo, milý môj?“

„Detinsky verí v morálnu bezúhonnosť štátnych úradníkov a zrejme si myslí, že medzi Kongresom a anglickými šľachtickými cnosťami je zhoda. Vôbec nerozumie americkej politike.“

Sestra pozrela na zaprášenú obálku knihy. „Tohto autora nepoznám,“ vyhlásila, čím knihu navždy odsúdila.

„Nerob si z toho ťažkú hlavu. No nemali by tu už byť?“

„Nerobím si ťažkú hlavu, Zandra,“ Atticus sa pobavene pozrel na sestru. Bola to nemožná žena, ale bolo mu s ňou oveľa lepšie, ako keby mal doma ustavične mrzutú Jean Louise. Keď bola dcéra v zlej nálade, ustavične chodila po dome. Atticus bol rád, keď sa ženy v jeho dome správali uvoľnene a neprestajne nevyprázdňovali popolníky.

Začul, ako auto zabočilo na príjazdovú cestu, potom hlučné zabuchnutie dvoch dvier auta a predných vchodových dvier do domu. Nohou opatrne odstrčil od seba stojan na noty, neúspešne sa pokúsil bez použitia rúk vstať z hlbokého kresla, podarilo sa mu to až na druhý pokus, a ešte poriadne ani nestál, keď už k nemu mierila Jean Louise. Nechal sa objať a objatie jej hneď čo najvrúcnejšie opätoval.

„Atticus...“ vyjachtala.

„Prosím ťa, Hank, odnes jej kufor do izby,“ požiadal Atticus ponad plece. „Ďakujem, že si jej skočil naproti.“ Jean Louise chcela tetu letmo pobozkať, no minula jej tvár, potom si vybrala z tašky škatuľku cigariet a spustila sa na pohovku „A čo tvoja reuma, teta?“

„Je mi o niečo lepšie, srdiečko.“

„A Atticova?“

„Aj jemu je o niečo lepšie, srdiečko. Cestovalo sa ti dobre?“

„Áno, prosím.“ Rozvalila sa na pohovke. Hank sa vrátil, dodal „viac-menej“ a sadol si vedľa nej.

Jean Louise zazívala a povystierala sa. „Čo je tu nové?“ spýtala sa. „Viem iba o tom, čo si domyslím medzi riadkami, keď čítam Maycomb Tribune. Nikdy mi o ničom nenapíšete.“

„Iste vieš, že bratancovi Edgarovi umrel syn,“ poznamenala Alexandra. „Bola to veľmi smutná udalosť.“

Jean Louise si všimla, ako si Henry a otec vymieňajú pohľady. „Raz neskoro popoludní rozhorúčený po futbalovom tréningu vyplienil mrazničku v klubovni Kappa Alphy,“ povedal Atticus. „Zjedol hádam aj desať banánov a spláchol ich pol litrom whisky. O hodinu bol mŕtvy. Vôbec to nebolo smutné.“

„Prepánajána!“ zvolala Jean Louise.

„Atticus, predsa vieš, že to bol Edgarov maznáčik,“ napomenula ho Alexandra.

„Bolo to strašné, pani Alexandra,“ podotkol Henry.

„Teta, bratanec Edgar ti ešte dvorí?“ spýtala sa Jean Louise. „Tuším ťa po jedenástich rokoch požiadal o ruku.“

Atticus varovne zdvihol obočie. Sledoval, ako s dcérou všetci čerti šijú. Tak ako on, aj ona mala zdvihnuté obočie, oči s ťažkými viečkami sa jej rozšírili a jeden kútik úst sa nebezpečne stiahol. Keď takto vyzerala, iba Pán Boh a Robert Browning by vedeli, čo asi povie.

Teta zaprotestovala. „Jean Louise, Edgar je otcov a môj bratanec.“

„V tejto chvíli na tom veľmi nezáleží, teta.“

„A čo je nové v tom veľkom meste?“ rýchlo sa spýtal Atticus.

„No najprv by som sa ja rada niečo dozvedela o vašom veľkom meste. Od vás dvoch chlapov sa nedozviem nijakú klebetu. Teta, spolieham sa, že mi za štvrť hodiny porozprávaš o všetkom, čo sa tu za celý rok stalo.“ Poklepala Henryho po ramene, aby sa s Atticom nepustil do rozhovoru o pracovných veciach. Henry si to vysvetlil ako milé gesto a opätoval ho.

„Nuž...“ začala Alexandra. „Zrejme si počula o Merriweatherovcoch. To je tiež smutná udalosť.“

„Čo sa stalo?“

„Rozišli sa.“

„Čože?“ Jean Louise sa úprimne začudovala. „Odišli od seba?“

„Presne tak,“ prikývla teta.

Jean Louise sa obrátila k otcovi. „Merriweatherovci? Koľko trvalo ich manželstvo?“

Atticus pozrel k stropu a namáhal si pamäť. Rád sa vyjadroval precízne. „Štyridsaťdva rokov,“ povedal. „Bol som im na svadbe.“

„Prvý raz sa ukázalo, že čosi nie je v poriadku, keď prišli do kostola a každý si sadol na opačný koniec...“ pridala sa Alexandra.

„Každú nedeľu sa tam prebodávali zlostnými pohľadmi...“ dodal Henry.

„A zakrátko sa ocitli v mojej kancelárii a požiadali ma, aby som im pomohol rozviesť sa.“

„Pomohol si im?“

„Pomohol.“

„Na základe čoho ich rozviedli?“

„Rozviedli ich pre neveru.“

Jean Louise začudovane pokrútila hlavou. Panebože, pomyslela si, zrejme sa tu čosi šíri vo vzduchu...

Myšlienky jej prerušil Alexandrin hlas. „Jean Louise, ty si takto cestovala vlakom?“

Otázka padla nečakane a Jean Louise chvíľu trvalo, kým si ujasnila, čo má teta na mysli pod slovom takto.

„Aha... rozumiem,“ odvetila. „Ale počkaj – z New Yorku som odchádzala v pančuchách, rukavičkách a elegantných topánkach. Takto som sa prezliekla, až keď sme minuli Atlantu.“

Teta si odfrkla. „No kým budeš doma, želám si, aby si sa obliekala vhodnejšie. Tunajší ľudia si o tebe vytvoria zlú mienku. Budú si myslieť, že žiješ neprimerane svojim pomerom.“

Jean Louise mala nepríjemné tušenie. Storočná vojna pokračuje už takmer dvadsiaty šiesty rok a prerušujú ju iba obdobia nestáleho prímeria.

„Milá teta,“ bránila sa, „prichádzam domov na dva týždne a zväčša tu budem sedieť na zadku. Pochybujem, že za ten čas vôbec vyjdem z domu. Celý rok som si iba túrovala mozog...“

Vstala, prešla ku kozubu, zahľadela sa na rímsu nad ním, potom sa obrátila. „Ak si ľudia v Maycombe nevytvoria o mne predpokladanú mienku, vytvoria si inú. Určite ma doteraz nevideli vyobliekanú.“ Pokračovala trpezlivým hlasom. „Pochop, keby som sa pred nimi zrazu zjavila vyfintená, povedia si, že som celkom podľahla New Yorku. Vystríhaš ma pred tým, čo si pomyslia, keď ma uvidia v džínsoch. Panebože, teta! Maycomb predsa vie, že nikdy som nenosila nič iné ako džínsy, kým som nezačala mať mesiačiky...“

Atticus zabudol na svoje boľavé ruky. Zohol sa, aby si lepšie zaviazal šnúrky na topánkach a potom sa vzpriamil. Tvár mal červenú, ale kamennú. „To stačí, Scout,“ povedal. „Ospravedlň sa tete. Nezačínaj hádku, len čo si prišla domov.“

Jean Louise sa na otca usmiala. Keď si niekto o ňu obtieral jazyk, spravidla ju oslovoval detskou prezývkou. Vzdychla. „Mrzí ma to, teta. Mrzí ma to, Hank. Cítim sa tu obmedzovaná, Atticus.“

„Potom sa vráť do New Yorku a tam si rob, čo chceš.“ Alexandra sa postavila a pohladila si kostice na šnurovačke pod šatami. „Jedla si niečo vo vlaku?“

„Áno, prosím,“ zaklamala.

„Čo keby si si dala kávu?“

„Prosím si.“

„A ty, Hank?“

„Tiež si prosím.“

Alexandra vyšla z miestnosti, s bratom sa ani neporadila. Jean Louise sa ozvala: „Ešte vždy si sa nenaučil piť kávu?“

„Nie,“ odvetil otec.

„Ani whisky?“

„Nie.“

„A čo cigarety a ženy?“

„Nie.“

„Vieš sa vôbec nejako zabaviť?“

„Pokúšam sa.“

Jean Louise napodobnila rukami zovretie golfovej palice. „A toto?“ spýtala sa.

„Nestaraj sa do mňa.“

„Si ešte schopný trafiť loptičku putterom?“

„Áno.“

„Na slepého si si počínal veľmi dobre.“

„Vôbec nemám problémy s očami...“

„Iba nimi nevidíš.“

„Nemohla by si toto tvrdenie dokázať?“

„Áno, prosím. Hodí sa ti to zajtra o tretej?“

„Áno... nie. O tretej mám jednu schôdzku. Nemôže to byť v pondelok? Hank, máme niečo v pondelok popoludní?“

Hank sa pomrvil. „O jednej máme rokovanie o tej hypotéke, no nepotrvá dlhšie ako hodinu. Inak nemáme nič.“

„Som vám teda k dispozícii, slečna Priečna. Z toho, ako vyzeráš, zrejme slepý povedie slepého.“

Jean Louise zdvihla zo zeme pri kozube starý sčernetý putter s dreveným šaftom, už roky plniaci úlohu kutáča.

Vyprázdnila veľké starodávne pľuvadlo, v ktorom boli golfové loptičky. Loptičky odkopla do stredu obývačky a potom nimi triafala späť do pľuvadla. Vtom sa zjavila teta s podnosom, na ktorom bola káva, šálky, tanieriky a bábovka.

„Ak mám byť pred tebou, tvojím otcom a bratom úprimná,“ poznamenala Alexandra, „ten koberec je naša hanba. Hank, keď som sa prišla starať o jeho dom, hneď som ho dala zafarbiť čo najtmavšie. Spomínaš si, ako vyzeral? Odtiaľto až ku kozubu bol na ňom čierny pruh, ktorý sa ničím na svete nedal odstrániť...“

„Spomínam si na to, pani,“ povedal Hank. „Žiaľ, aj sám som k tomu prispel.“

Jean Louise uložila putter naspäť ku kozubovému náradiu, zozbierala loptičky a vložila ich do pľuvadla. Sadla si na pohovku a sledovala, ako Hank dvíha ďalšie zakotúľané loptičky. Nikdy ma neomrzí sledovať ho pri pohybe, zišlo jej na um.

Hank sa vrátil na svoje miesto a až znepokojivo rýchlo vypil šálku horúcej kávy. „Pán Finch, radšej už pôjdem.“

„Chvíľu počkaj a pôjdem s tebou,“ poznamenal Atticus.

„Chce sa vám odísť z domu, pán Finch?“

„Určite. Jean Louise,“ zrazu sa obrátil k dcére, „Koľko tunajších, južanských udalostí sa dostane do novín?“

„Myslíš politických? Kedykoľvek tunajší guvernér urobí nejaký netaktný prešľap, objaví sa to v bulvári, ale inak sa o ničom inom nepíše.“

„Mám na mysli rozhodnutie Najvyššieho súdu, ktorým si chce zabezpečiť nesmrteľnosť.“

„Aha, to máš na mysli. Keby sa o čomsi podobnom písalo v Poste, roztrháme ho na franforce. Journal sa o podobné veci nezaujíma. A Times sa natoľko opája zodpovednosťou pred budúcou generáciou, že dokáže človeka na smrť unudiť. Venovala som pozornosť iba štrajkom autobusových prepravcov a podnikateľskému programu v Mississippi. Atticus, štát nie je presvedčený, že to bola naša najväčšia chyba od neúspešného Pickettovho útoku v občianskej vojne.“

„Áno, máš pravdu. Myslíš, že noviny si na tom poriadne zgustli?“

„Pustili sa do toho ako besné.“

„A tá Národná asociácia pre pokrok farebného obyvateľstva?“

„O tej asociácii neviem nič, ibaže mi akýsi jej popletený pracovník poslal vlani vianočné nálepky a dala som ich na všetky pohľadnice, ktoré som posielala domov. Dostal pohľadnicu aj bratanec Edgar?“

„Dostal, a hneď mi dal zopár návrhov, čo mám s tebou urobiť.“ Otec sa široko usmial.

„Napríklad?“

„Že by som mal odcestovať do New Yorku, chytiť ťa za vlasy a kmásať ťa za ne, kým ti tie nápady z hlavy nevytrasiem. Edgar mal vždy voči tebe námietky, tvrdí, že sa správaš až nadmieru nezávisle...“

„Ten starý nadutý farizej nikdy nemal zmysel pre humor. Aj svojím výzorom pripomína odporného lišiaka. Dlhočizné fúzy a pretiahnutá papuľa. Zrejme si myslí, že ak žijem v New Yorku sama, už to znamená, že žijem hriešne.“

„Zrejme je to tak,“ povedal Atticus. Zdvihol sa z kresla a posunkom Henrymu naznačil, že odchádzajú.

Henry sa obrátil k Jean Louise. „O pol ôsmej, chrobáčik?“

Prikývla, potom kútikom oka pozrela na tetu. „Bude v poriadku, ak ostanem v džínsoch?“

„Vôbec nie, vážená.“

„Veľa šťastia, Hank,“ povedala Alexandra.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Prvá časť

1

2